Title: Kaip reiškiasi muzikalumas?
Course: Muzikinių gabumų lavinimas > Forum: 10 užduotis diskusijai

Muzikalumas yra viena svabiausių muzikinių gabumų apraiškų. Turime galimybę panagrinėti dvi labai skirtingas to paties kūrinio interpretacijas. Apibūdinkite jas muzikalumo požiūriu.

Jūs turite galimybę rinktis kurioje diskusijoje dalyvauti - 9-oje ar 10-oje diskusijoje.

Diskutuokime iki lapkričio 6 d.

Ats.: Kaip reiškiasi muzikalumas?

Paklausius abi versijas girdimas aiškus interpretacijų skirtumas, kūrinys suskamba skirtingose emocijose bei stilistikose. Anksčiau klaidingai galvodavau, jog tik džiaze muzikantas gali pilnai išreikšti save improvizuodamas, atskleisdamas savo asmenybę- juk net džiazo temos skirtingų atlikėjų būna pateikiamos visiškai skirtingos, kartais net su savo sukurtomis naujomis dalimis, skirtingai nei klasikoje, kurioje kaip tik vyrauja griežtos taisyklės bei aiškūs stilistiniai normatyvai. Tačiau bėgant laikui ir artimiau pažindinantis su abiem skirtingomis mokyklomis supratau, jog klasikos griežtumas ir vienodumas yra tik fasadas, matomas nesuprantantiems jos subtilybių. Iš tikrųjų lygiai taip pat klasikinėje muzikoje kiekvienas kūrinys skirtingo atlikėjo rankose ar lūpose, nors ir atliekant tomis pačiomis natomis, gali suskambėti visiškai skirtingai, kas šiuo atveju ir atsispindi šių dviejų atlikėjų versijose. Ir tai yra muzikos nuostabumas ir išskirtinumas – laisvė kiekvienam ieškoti savo išskirtinumo, vidinių paslėptų „lobių“, kurių kartais net nežinai savyje esant, kol nesusiduri su naujomis neišbandytomis užduotimis. Visų pirma norisi apibūdinti kiekvieną šių versijų atskirai:

A. Dvarionaitės kūrinio versija mano ausimis pasirodė labai dinamiška, išraiškinga, ekspresyvi, jos nuotaika „sunki“ ir niūri, tačiau emocijų amplitudė kūrinyje yra labai plati. Skirtingos emocijos labai aiškiai juntamos skirtingose kūrinio dalyse, kas išryškina kūrinio spalvingumą bei stiprią emocinę mintį. Laisvai interpretuojama rimtika tartum sukuria nesvarumo būseną, sukuriančią lyg jūros bangavimo, lyg lengvo chaoso būseną, augančią ir kunkuliuojančią, vedančią į ryškią kulminaciją. Klausantis man mintyse iškilo M. K. Čiurlionio paveikslai, o jei muzika sukuria vaizdinius, vadinasi ji sugebėjo paliesti „giliau“.

Tuo tarpu I. Szernickos versija manęs taip nepalietė, nors mano suvokimu iš techninės pusės ji atlikta nepriekaištingai. Ši preliudo versija yra itin preciziška, subtili, joje juntami aiškesni dalių „rėmai“, ryški kulminacija ir dalių skirtumai, skirtinga ritminė pulsacija nei pirmojoje versijoje. Nors frazuotė bei dinaminė amplitutė ryški, tačiau emocijų prasme man ši versija „sausoka“, prie to prisideda ir mano ausimis kiek per greitas tempas šiam kūriniui.

Reziume: mano nuomone A. Dvarionaitės kūrinio interpretacija yra muzikalesnė bei išraiškingesnė, perteikianti stipresnę mintį, sukelianti ryškesnes emocijas bei paliekanti gilesnį įspūdį.

Kalbant apie muzikalumo struktūrą sunku išskirti vieną svarbiausią bruožą, tačiau visgi pirmoje vietoje iškelčiau emocionalumą, turinio perteikimą, juk muzika be turinio, be žinutės būtų tik tuščias skambesys. Dažnai matau pavyzdžių, kaip iš muzikinio kūrinio gilios prasmės lieka partijos atlikimas, nesugebant įsigilinti į kūrinio turinį, ir tai yra ne atsainus požiūris, o muzikalumo nebuvimas. Puikus pavyzdys yra Frank Sinatros „My Way“ kūrinys, jis muzikiniu atžvilgiu yra labai stiprus, tačiau klaidinga jį yra dainuoti pasirenkant vien dėl techninio pagrindo, kadangi jo žinia yra ypatingai stipri, gili ir suprantama tik per patirtį, tad tam tikrame amžiuje tokio kūrinio atlikti tiesiog neįmanoma taip, kad jis įtikintų ir perteiktų tikrąją prasmę. Tad labai svarbu atsižvelgti į kūrinio emocinį sunkumą priklausomai nuo atlikėjo amžiaus ar empatiškumo, galbūt šiandien tuščiai skambantis kūrinys po kelių metų įgaus visai kitą prasmę, ir tai nereikš, jog prieš tai atlikėjas buvo nemuzikalus, tiesiog kai kurie dalykai negali būti išmokstami, o ateina tik su branda bei patirtimi.

Ačiū, Gina, už nuomonę, argumentuotas ir profesionalias įžvalgas. Palietėte aktualias kiekvienam atlikėjui temas, kai kalbama ne apie tekstą, t.y. natas, o apie turinį, kurį kiekvienas atlikėjas gali perskaityti labai skirtingai ir tai nereikš, kad neteisingai. Sutinku, kad būtent šia savybe muzika yra unikalus menas, kurio turinio suvokimo gylis su amžiumi keičiasi ir pradeda skambėti kitomis gaidomis.

Lauksime bičiulių nuomonių. Gal kam nors bus svarbu pasidalyti mintimis būtent šioje diskusjioje.

Visiškai sutinku su Gina, interpretacijos visiškai skirtingos, tačiau man priimtinesnė I.Szernickos interpretacija. Man labiau patiko, tai, jog tempas greitesnis, nes tada atsiranda tokio polėkio, kurio man norisi šitame kūrinyje, tačiau taip galbūt yra ir todėl, kad man yra tekę groti šį preliudą ir pati jį atlikdavau greičiau. Kaip ir Gina sakė, juntama ryški kulminacija, kas mane taip pat žavėjo, nors atlikėjos atlikime taip pat juntamas mechaniškumas, ko mažiau galima jausti. A. Dvarionaitės interpretacijoje, o tai prideda muzikalumo.

Sutinku, kad muzikalumo vienas iš pagrinių komponentų yra emocionalumas. Mano nuomone, netgi atlikėjo emocinė būsena tuo metu, kai jis atlieka kūrinį tai stipriai įtakoja. Pvz. specialybės dėstytojas kažkada po to, kai jam pagrojau sako - gal kažkas ne taip, nes atlikai taip, lyg į laidotuves ruoštumeis. Tądien mano emocinė būsena buvo gan žema. Taigi nenuostabu, kad interpretacijos visų skirtingos. Atliekant kūrinį reikia išgyventi kiekvieną natą, tik taip jis įgaus prasmę, o ne bus paprasčiausias natų kratinys, perskaitytas tekstas.                                     Šiandien stipriai pritariu Ginai :) dėl atlikėjo amžiaus, manau, kad tikrai kartais reikia pagalvoti, ar tikrai tam tikrus kūrinius galima duoti groti vaikam. Techniniu atžvilgiu vaikas susitvarkys puikiai, tačiau yra kūrinių,kuriuos norint atlikti reikia brandos, arba būti patyrus tam tikrų išgyvenimų, vaikas gal ir labai muzikalus, tačiau jo perteikta emocija. Pvz, nemanau, kad tinkama duoti vaikams atlikti A. Piazzollos kūrinius.

Kaip minėjo abi kolegės, interpretacijos ryškiai skirtingos. Atlikėjos turėjo kiekviena savitą šios muzikos suvokimą, kurį, bent jau man, įtaigiai išreiškė abi - tiesiog jų muzikos “matymo” akcentai buvo visai nevienodi. Man atrodo, kad tai apskritai yra  puiku, kad muzika nėra vieningai, kažkaip etaloniškai suvokiama “skambanti materija”, o erdvė, ta materija (t.y. garsais) naudojantis, atskleisti save, savo suvokimą, savo jausmus, ir visu tuo pasidalinti ne žodžiais, o kur kas subtilesnėje dimensijoje.

Aš nei A. Dvarionaitės, nei I. Szernickos neapkaltinčiau muzikalumo neturėjimu. Abi kūrinio traktuotės man patiko savaip. A. Dvarionaitė preliudu perteikė sunkesnę nuotaiką, jos atlikime nuolatinis melodijos rubato, bosui išliekant ritmiškai pastoviam, sukuria tą sunkumą, niūrumą ir tarsi stagnacijos pojūtį, kurį papildo ir tai, kad, kaip jau buvo sakyta, nėra aštresnio formos padalų atskyrimo. Tuo tarpu I. Szernickos versijoje išryškinamas kaip tik kitoks šios muzikos potencialas - kūrinys neapsunkinamas, frazėse ryškus vedimas į priekį, tarsi ėjimas tebeturint vilties, priešingai nei anoje interpretacijoje, o aiškus formos išryškinimas atskleidžia kūrinio nuotaikos nevienaplaniškumą.

Kaip rašė Agnė, atlikimo emociją gali nulemti atlikėjo būsena - ką tuo metu jis norėtų labiausiai akcentuoti. Turbūt ir klausytojas, priklausomai nuo jo esamo nusiteikimo, priima interpretaciją kaip labiau ar mažiau artimą - tikiu, kad egzistuoja tas mistiškas faktorius, kad muzika klausytojui dvasioje “surezonuoja” arba ne. Todėl nors ir galime daugelį muzikos atlikimo elementų įvertinti objektyviai, visgi lieka subjektyvus ir kiekvienam asmeniškas muzikos suvokimo ir priėmimo kriterijus.

Be abejonės, muzikalumas yra svarbiausias komponentas kalbant apie muzikos atlikimą. Ir žinoma, niekas nepasiginčys, kad abu pateikti įrašai yra muzikalumo pavyzdžiai. Man taip pat imponuoja antrasis. Jame juntamas polėkis, gyvumas, nesijaučia sunkumo, kaip pirmajame, šiek tiek tąsomo rubato. Lengvai, jautriai, šopeniškai. Galų gale, muzikalumo ir interpretacijos skirtumus lemia ir paties atlikėjo patirtis, vidinė klausa, suvokimas, labiau gilinantis galima būtų nukeliauti ir iki mentaliteto ar temperamento. Visada atsiras tokių, kuriems priimtinenis yra pirmasis, o kuriems – antrasis variantas. Tai labai subjektyvūs kriterijai ir, galų gale, pačių muzikalumo samprata bei mokykla. Šios dvi interpretacijos yra tokios skirtingos, manau, ir dėl skirtingos mokyklos, nes be abejo, atlikėjo muzikalumui ir interpretacijai didžiulę įtaką daro praeita mokykla, profesoriai, tačiau per daug nenueidama į smulkmenas teigčiau, kad muzikalumas tuo ir žavus – savo skirtybėmis. Žinoma, yra tam tikros taisyklės net ir muzikoje, pagal kurias vertinamas perteikimas, kompozitoriaus lūkesčių įgyvendinimas (kas, beje, irgi yra gana sudėtinga, nes ne visi kompozitoriai į savo kūrinius žvelgia vienodai: vienam itin svarbu kiekvienas legato ir staccato, o kitas tiesiog paleidžia kūrinį kaip vaiką į pasaulį su tam tikromis nuorodomis, tačiau gyventi savo gyvenimo). Kita vertus, nors muzikalumas yra įgimtas, visgi labai daug jo galima išmokti (žinoma, tokie atlikėjai galbūt nerinks minios į koncertus ir nebus visuotinio susižavėjimo objektu, tačiau laimėti vieną kitą konkursą tikrai gali). Kad ir grįžtant prie azijiečių vaikų. Arba nebūtinai azijiečių – lietuviška muzikos mokykla. Išties, tas 9 metų amžius yra ta riba, kurią praėjus daug kas išsigrynina: kol vaikutis yra imlus, empatiškas, nesudėtinga iš jo išgauti garsą, galvytės pasukimą tam tikroje vietoje ar rankutės pakėlimą kulminacijoje, nors muzikinė medžiaga jam galbūt dar labai daug nekalba, nes gyvenimiška patirtis jiems dar nenupiešia kūrinio gairių. Vėliau, kai muzikalumas pasireiškia kaip gabumas, o ne gebėjimas, pasireiškia ir interpretacija, ir pajauta. Ir, kaip minėjo kolegė, išties svarbus yra kūrinių parinkimas, nes stebėti, kaip 9 metų vaikas atlieka virtuozišką Bethoveno sonatą publikai yra daugiau atrakcija nei vertinimas, mano nuomone (vėlgi, patirtis iš konkursų). Ir, kadangi užsiminta apie Piazzollą, galiu paantrinti, nes pati nuo 16 metų dainuoju tik tango, ir dabar, būdama 25-erių suvokiu, koks skirtingas tas tango buvo prieš dešimt metų ir dabar, su ta dešimties metų gyvenimiška ir muzikine patirtimi. Taigi, net iš šios diskusijos galime matyti, kad muzikalumo suvokimas yra taip pat labai subjektyvus fenomenas.