Title: Kūryba ir teorinė kompetencija
Course: Muzikinių gabumų lavinimas > Forum: 19 užduotis diskusijai

Kodėl kūryba ir teorinė kompetencija yra vėliausiai susiformuojantis gebėjimas? Ar galima išmokyti kurti?

Šis klausimas glaudžiai susijęs su tuo, kaip mes suprantame kas tai yra kūryba. Diskutuodami apie tai, ar galima išmokyti kurti, paaiškinkite kaip jūs suprantate kas tai yra kūryba.

Diskusijos pabaiga - gruodžio 18 d.

Kūryba ir teorinė kompetencija yra vėliausiai susiformuojantis gebėjimas dėl labai aiškių priežasčių: negalime sukurti to, ko nesame girdėję, susipažinę ir įsigilinę į daugelio muzikos žanrų struktūras bei atlikimo niuansus, taip pat kol nesame sukaupę plataus muzikinio žodyno, padedančio tvirtą pagrindą nuo ko atsispirti. Juk ir mokydamiesi kalbos niekuomet nesukursime eilėraščio, neturėdami plataus žodyno ir daugybės stilistinių priemonių bagažo. Žinoma, kurti galime būdami bet kokioje stadijoje, tačiau meninės vertės prasme neturėsime vertingo kūrinio, kol jis savyje neturės brandžių sprendimų. Negalime tiesiog praleisti kai kurių etapų ir nuo mėgdžiojimo stadijos iš karto peršokti į kūrybą, kadangi ji beabejo bus primityvi ir sausa. Tuo pačiu per ansktyvas skatinimas kurti/improviztuoti gali kaip tik turėti neigiamų pasekmių, kadangi neturėdamas ko muzikine kalba pasakyti vaikas kaip tik gali užsiblokuoti nuo tolimesnių bandymų ir pasijausti negabus/nesugebantis, tokiu atveju streso ir baimės sukeltais prisiminimais stipriai atitolindamas proceso eigą. Pati savo mokinius improvizacijos mokau labai atsargiai, tame negali būti jokio spaudimo, kadangi improvizavimas ir kūryba yra laisvė, o laisvi jaučiamės tik tuomet, kuomet pasitikime savimi ir turime ką pasakyti. Todėl visas procesas vyksta labai palaipsniui: nuo įvairių stilių muzikos klausymo bei atlikimo, klausimo-atsakymo muzikinėmis frazėmis „žaidimo“, užrašytų improvizacijų bei jų pratimų mokymosi iki jų motyvų realaus pritaikymo laisvose improvizacijose,  kas visuomet maloniai nudžiugina ir nustebina mokinius. Jeigu mokymosi procese visuomet pabrėžiama mokomų dalykų prasmė, vaikai juos visiškai kitaip įsisamonina ir vėlesniuose etapuose sugeba panaudoti. Pati įstojusi studijuoti neturėjau jokio supratimo, kas yra improvizacija, kadangi džiazu visiškai nesidomėjau bei neklausiau ir improvizacija vietoje ir laiku kėlė didžiulį stresą, kadangi visuomet atrodė, jog neturiu ką pasakyti. Tačiau ilgas ir tuomet atrodęs sausas įvairiausių pratimų/etiudų mokymasis, kaip ir kiekvienas protingai apsvarstyto mokymo proceso etapas pradėjo duoti vaisių tik po tam tikro laiko, kuomet visi „liksai“ ir įvaldyti motyvai „nugulė“ kažkur pasąmonėje ir papildė muzikinį žodyną taip, kad jau nebereikėjo galvoti, ką ir kaip pasakyti, kadangi patys muzikiniai sakiniai jau rutuliojosi savaime. Improvizaciją prilyginu kūrybai, kadangi tai man du neatsiejami dalykai: juk kūryba dažniausiai ir gimsta iš improvizacijos, tiesiog vėliau ją susisteminame ir sudėliojame į galutinę formą. Abu šie dalykai yra neįmanomi be turtingo muzikinio bagažo, juo labiau, jog kuriant vien intonacinio žodyno tikrai neužtenka, tam turi būti susiformavęs ir tam tikras teorinis pagrindas, kitaip kūryba gali tapti didesniu  vargu nei laime, nesugebant pačiam pagrįsti ir suprasti savo veiksmų. Pati pirmuosius bandymus kurti pradėjau jau vaikystėje, tačiau tik prieš keletą metų pajutau kūrybinę laisvę, leidžiančią ne techniškai išmąstyti daugelį dalykų, o juos tiesiog „išleisti“ ir žinau, jog tai yra ne kas kita, kaip mokymosi, mokymo, begalės atliktų ir išgirstų kūrinių įtaka. Tam taip pat puikiai tinka pavyzdys, jog gyvenimo etapuose kūriau muziką priklausomai nuo to, kokiu stiliumi tuo metu labiausiai žavėjausi ir tik išnykus spontaniškam žavesiui ir atsiradus tam tikrai brandai pradeda pavykti surišti visą šią patirtį į savos kūrybos individualumą. Tad manau, jog improvizuoti ar kurti yra neįmanoma išmokinti neturint didelio muzikinio bagažo, kadangi šie abu dalykai asocijuojasi su laisve, o kūryba ir improvizacija ir yra laisvė.

Be abejonės pritariu Ginai. Nemokėdamas žodžio nepasakysi sakinio. Viskas vėl remiasi į nuoseklumą, palaipsnį vystymąsi. Iš esmės, tikiu, jog kūrybai nėra būtinas mokslas. Ir tikrai tikiu, kad ne visiems genialiems kūrėjams apskritai to mokslo reikia – kai kam tai kaip tik gali būti trukdis, apribojimas. Tačiau lygiai taip pat manau, kad talentui taip pat reikia žinių ir mokslas vienaip ar kitaip visgi praplečia akiratį, kūryba gali dar labiau išsiskleisti ir dalykų žinojimas elementariai išlaisvina. Išmokyti kurti apskritai turbūt neįmanoma, tačiau išmokyti tam tikrų dalykų, kurie padeda kurti – tikrai galima. Žinoma, kūryba taip pat yra tam tikrų taisyklių visuma, schema, forma. Pati improvizacija taip pat nėra kažkokia visiškos laisvės apraiška: joje taip pat turi atsispindėti forma, stilistika, žanras, vystymas, tik viskas vyksta čia ir dabar. Taigi iš principo kūryba yra apgalvota improvizacija iš to, kas girdėta, išmokta, apgalvota, išplėtota. Kūryba kaip fenomenas yra gana paslaptinga ir kažkiek mistikos be abejo joje yra. Įsiliejimas į formą ir galimybė rinktis vienu metu. Kalbant apie kūrybą visuomet atsiranda ir sąvokos „gera“ ir „prasta“. Tuomet kyla klausimas: kaip kažkieno išreikštos mintys ir jausmai gali būti geri ar prasti? Taigi šiame taške asmeniškai aš esu priversta suglumti, nes šiuolaikinė visuomenė yra vertintoja ir tuomet pasirodo, kad ne bet kas gali kurti, vadinasi, ne bet kam duota išreikšti save per kūrybą. Tai – išrinktųjų menas. Žinoma, kūryba galima laikyti beveik bet ką, bet kokį produktą. Tačiau kiek daug žmonių šventai tiki esą, pvz., puikūs muzikai, nors jų kūrybinė išraiška vertinama gana prastai. Ar tai reiškia, kad jis negali kurti? Kad jo teorinė kompetencija per menka? Turbūt mokant (-is) kūrybos kažkokiu man pačiai kol kas nesuvokiamu būdu turėtų būti mokoma (-si) ir vertinimo (-si) bei objektyvumo, nors vėl, rodos, toks laisvas dalykas kaip kūryba staiga yra įrėminamas, tačiau kita vertus kūrybos prigimtinė paskirtis turbūt ir yra būti vertinamai. Pati niekuomet nekūriau galbūt kaip tik todėl, kad visuomet laikausi nuomonės, jog tam reikia turėti labai daug ką pasakyti. Visomis prasmėmis. Tiek asmeniškai, tiek galų gale ir teoriškai. Teorijos paskirtis kūryboje matyt ir yra suteikti kūrybai apčiuopiamumą ir prieigą jos suvokėjui. Kai atsiranda bendri taškai tarp adresanto ir adresato, turbūt tuomet ir įvyksta kokybė. Tada kūryba vertinama kaip „gera“. Vėlgi, tai labai subjektyvu. Bandydama apibendrinti galėčiau pasakyti tiek, kad kūrybos fenomenas man pačiai kol kas yra (ir greičiausiai visada bus) gana metafizinis reikalas, labai daug pasinešęs į žmogaus psichologiją ir šiaip, praėjusius gyvenimus.

Pritariu Ginos išsakytai ir Egidijos patvirtintai minčiai, kad kūryba yra vėliausiai susiformuojantis gebėjimas, nes jam reikia įrankių - "bagažo", šiuo atveju muzikinio žodyno, kuriuo operuoji kurdamas. O ir teorinei kompetencijai - šalia tinkamo, pajėgaus amžiaus - reikia gebėti reflektuoti savo veiklą, taigi turėti ir pakankamai žinių, ir apmąstyti, suvedant jas į abstrakcijomis grindžiamą kalbą.

O apie pačią kūrybos sampratą - na, manau, neretai visuomenėje šis vyksmas gerokai mistifikuojamas. Štai ir Egidija sako, jog "kūrybos fenomenas <...> gana metafizinis reikalas, labai daug pasinešęs į žmogaus psichologiją ir šiaip, praėjusius gyvenimus". Žinoma, visokios spaudoje skaitomos klišės kaip "kūrybos paslaptis" ar "paslaptingas / skrajojantis / išsiblaškęs menininkas" tikrai neprideda kūrybos kaip veiksmo įvaizdžiui aiškumo, racionalumo. Tačiau pati kūrybą suvokiu veikiau kaip gebėjimą naudojantis savo žiniomis - visu tuo, ką sukaupėme savo, šiuo atveju, muzikiniame žodyne - suformuoti kažką naujo; išmanant tos "kalbos" leksiką, sintaksę, stilistikas ir t.t., tuos pavienius savo žinių dėmenis sujungti į rišlią, prasmingą, savarankišką visumą. Tarkim, ar atsakymas į šios diskusijos klausimą yra kūryba? - ne, nes tai nėra savarankiškas, atskirai galintis būti įprasmintas tekstas. O kalbant apie kūrybos vertinimą - žinoma, kūrinyje užfiksuota idėja gali būti reikšmingesnė ar ne tokia reikšminga, raiškiau ar silpniau išreikšta, originaliau, savičiau ar įprasčiau išsakyta; tai ir dar kiti dalykai nulemia to kūrinio vertę, kurią sąlyginai objektyviai galima "išmatuoti", nors dalis kūrybos suvokimo vis tiek, manau, lieka kažkiek intuityvi; tačiau intuicija juk vėlgi kyla iš mūsų pasąmoningo žinojimo, sukaupto per asmeninę patirtį. Taigi apibendrinant ir atsakant į kūrybos mokymo klausimą - tikiu, kad kūrybos išmokyti galima, nes vis tiek egzistuoja tam tikri principai, kaip savo turimą bagažą dėlioti į naują visumą, kaip ją tinkamai organizuoti, suvesti į vientisą, savarankišką ir prasmingą formą. Tačiau, žinoma, tam pirmiausia reikia daug žinių ir dar gebėjimo jas reflektuoti.

Sutinku su Ginos nuomone, kad kūrybos nereikėtų mokyti per anksti, kol mokinys visiškai neturi praktinių muzikavimo įgūdžių. Tačiau nesutinku, kad būtina turėti platų žodyną norint kurti muziką. Manau kad kūrybos esmė yra išreikšti savo jausmus, dėl to mano manymu yra svarbu skatinti mokinius klausyti ir groti tą muziką kuri jiems kažkokius jausmus sukelia. Norint išreikšti elementarų džiaugsmą arba liūdesį, nebūtina turėti labai plataus žodyno. Manau svarbiau yra suvokti turimo, kad ir skurdaus, žodyno prasmę ir jo potencialą sukelti kokią nors emociją, negu koncentruotis į žodyno (muzikinių išraiškos priemonių) gausą. Esu susidūręs su šia problema pats ir matęs daug kolegų, darančių tą pačią klaidą, kai kūrybos tikslu tampa ne emocinė išraiška arba nuotaikos kūrimas, o techninių įgūdžių arba žinių demonstravimas.

   Su Egidijos nuomone, kad <...kūrybos prigimtinė paskirtis turbūt ir yra būti vertinamai...> pilnai irgi nesutikčiau. Vertintojai būna labai įvairūs ir kiekvienam tikrai neįtiksi. Iš kitos pusės, jeigu kalbėsim apie konkrečias situacijas tokias kaip: muzikos kūrimas konkrečiai klausytojų amžiaus kategorijai arba konkretiems renginiams, ši mintis yra tikrai teisinga ir naudinga. Bet manau ji labiau pritaikoma profesionalams, kurie jau moka kurti muziką. Jeigu mes kalbame apie mokinius kuriuos norėtumėm paruošti taip, kad jie ateityje gebėtų kurti savo muziką, tokios minties manau derėtų vengti.

    Į klausimą (ar galima išmokyti kūrybos?) atsakyčiau taip:

Mokinį galima paruošti taip, kad ateityje jis turėtų kūrybai reikalingus įgūdžius, priemones ir patirtį. Tai reikėtų daryti per emociškai ir protiškai sąmoningą muzikos atlikimą. Svarbu neužkrauti mokinio, techniškai per sudėtingu muzikiniu tekstu. Tam kad muzikos atlikimas neprarastų ryšio su kuriama nuotaika. Mano nuomone reikėtų vadovautis minties, kad net kažkieno kito užrašytos muzikos atlikimas, jau yra kūryba. Kitaip sakant, sukurti nuotaiką iš jau užrašyto muzikinio teksto, galima vadinti kūryba.  Manu kad, dažna pedagogų daroma klaida yra per didelis dėmesio sutelkimas į techninius muzikos atlikimo aspektus. Tarp džiazo muzikantų tai pasireiškia tuo, kad mokinių improvizacijos būna panašesnės į nesibaigiančią pratimų virtinę, o ne muziką. Tarp klasikų tai pasireiškia tuo kad, dažnas mokinys turi nepriekaištingą techniką, bet silpnai išvystytą muzikinio konteksto suvokimą bei fantaziją.

     Teiginį, kad, kūryba ir teorinė kompetencija yra vėliausiai susiformuojantis gebėjimas, pagrįsčiau taip:

Teorinė kompetencija ir kūryba reikaluja tam tikro  patirties, žinių ir įgūdžių kiekio. Neturėdamas pakankamai praktinės muzikavimo patirties, mokinys neturės galimybės panaudoti savo teorinių kompetencijų. Norėdamas sukurti muzikinį kūrinį, bet neturėdamas tam reikalingų įgūdžių ir suvokimo, mokinys elementariai neturės jokių priemonių tam kūriniui sukurti.