Title: Lavinamieji ir stabilieji gabumai
Course: Muzikinių gabumų lavinimas > Forum: 13 užduotis diskusijai

Kaip jau supratote, muzikiniai gabumai yra psichofiziologinė žmogaus savybė, kuri gali tapti ir yra tapusi mokslinių tyrimų objektu.

Kuo šie tyrimai yra svarbūs pedagogikai?

Ar būtina pedagogams žinoti šių tyrimų rezultatus ir kodėl?

Diskutuokime iki lapkričio 20 d.

Pedagogikoje labai svarbu neatsilikti, rasti prieigą prie asmens poreikių, gabumų. To tyrinėjimas yra kelias į sėkmę. Siekiant išugdyti asmenį muzikaliai, lavinti gabumus, būtina žinoti, kada jis lanksčiausias, kada jo gabėjimas įsisavinti informaciją ir pritaikyti ją praktiškai yra didžiausias. Tokie tyrinėjimai padeda suvokti, kaip tinkamai elgtis su tam tikrais muzikiniais gabumai tam tikrame individo amžiuje, kitaip tariantm kaip „nesugadinti“ talento tiek taikant netinkamas priemones, tiek perspaudžiant su krūviu. Peršasi įvaizdis, kad muzikinis lavinimas panašus į sportą, gimnastiką. Egzistuoja tam tikras amžius, kada būtina susitelkti ties pagrindais, nepavėluoti, nes kūnas vystosi ir tampa nebe toks paslankus ir lankstus. Taip pat būtina nepersistengti, nes pavojinga pasitempti, susitraumuoti ir prarasti galimybę toliau mokytis. Lygiai taip pat atskiri individai yra daugiau ir mažiau gabūs, vienų raumenys ir sudėjimas labiau pritaikytas, kitų mažiau. Nuo darbo metodikos priklauso rezultatas. Tas pats ir su muzika. Tai labai subtilu. Manau, kad būtina atsižvelgti į mokslines muzikos mokymo(si) studijas, psichofiziologinių žmogaus savybių tyrinėjimus, nes jos padeda pažinti žmogaus prigimtį ir atskleisti gabumus bei juos tinkamai lavinti.

Manau, kad pedagogai ne tik turėtų žinoti tyrimų rezultatus, bet turėtų jais ir domėtis. Pedagogas žinodamas visas psichofiziologines subtilybes galėtų ieškoti geriausiu mokymo metodų, kaip sakė Egidija, kaip vaiką mokyti, kad jo gabumai būtų lavinami ir kaip jo nesugadinti. Dažna pedagogų klaida - neatsižvelgdami į vaiko amžių, jo vystymosi tarpsnį naudoja vienodus mokymo metodus ir tikisi vienodų rezultatų. Mokytojas lyg juvelyras, labai kruopsčiai kuria savo dirbinį, kol jis virsta papuošalu, taip ir mokytojas su dideliu kantrybės ir žinių bagažu turi lavinti jaunąjį atlikėją.

Ats.: Lavinamieji ir stabilieji gabumai

Egidija, Agne, kaip taikliai jūs pastebite svarbiausius dalykus. Iš tiesų muzikiniame ugdyme ypatingai svarbus yra ankstyvasis periodas, kada formuojami baziniai įgūdžiai (tikrai kaip sporte!). Jie turi tapti pasąmonės reikalu, turi susiformuoti tam tikri neuroniniai ryšiai smegenyse, kurie tik tam tikrame amžiuje formuojasi labai sparčiai, o po to sulėtėja arba net "užsidaro". O tai reiškia, kad "lenk medį kol jaunas". Žinoma, jeigu šį posakį suprasime teisingai, nes lenkiant ir nulaužti galima.

Ir sporte, ir muzikoje galime pavėluoti, jeigu to nežinosime. Bet pavėlavę ir nebesužinosime ko netekome, nes laiko nebesugrąžinsi. Stabilieji gabumai lavinami anksčiau įgytų įgūdžių pagrindu. Koks buvo pagrindas, tokių pokyčių galime tikėtis ir ateityje. Todėl manau, kad žinių apie ankstyvojo muzikinio ugdymo ypatumus ir reikšmę mes turime per mažai. Galbūt, esame linkę galvoti, kad tos žinios nėra tokios svarbios. Neva, maži vaikai - nėra ką veikti, darbas lengvesnis, juk ne tango, o "Du gaidelius" mokome. Deja, realybė yra kita. Ankstyvuoju muzikinio ugdymo periodu sudėtingiausias pedagoginiu požiūriu darbas yra ne ko mokome, o kaip mokome ir ar žinome, kokio poveikio tikimės, taikydami vienokį ar kitokį mokymo metodą.

Lauksime kitų nuomonių.

Beabejo pritariu merginų išsakytai nuomonei, jog domėtis muzikinių gabumų moksliniais tyrimų rezultatais muzikos pedagogams turėtų būti būtina, kadangi juose slypi daug daugiau atsakymų, negu turime galimybę išsiaiškinti patys. Kvaila būtų neatsižvelgti į akivaizdžias tiesas, išskleistas mums tiesiai po nosimis ir toliau laikytis savo miglotų nuostatų. Galiu suprasti, jog vyresnės kartos pedagogams tai yra sunkesnė užduotis, dėl tvirtai susiformavusių įpročių bei daugelio metų patirties, tačiau mums tai yra tiesiog būtina, juk spragų matome begales, tad tik nuo mūsų priklauso, ar jas bandysime užlopyti ar patys toliau jas sėkmingai gilinsime. Kaip ir kiekvienoje srityje sparčiai besivystančios moderniosos technologijos ne tik lengvina mums gyvenimus, tačiau gali atsakyti (ar bent jau bando tai padaryti) beveik į bet kokius užduodamus klausimus, tereikia NORO stengtis juos surasti, domėtis, o tai manau ir yra didžiausia bėda. Pedagogo vertė mūsų visuomenėje, tiek darbo atlygio, tiek visuomenės požiūrio prasme, kuria priešpriešą ir tik nuoširdžiai pasišventęs ir tikintis savo darbu mokytojas skiria laiko „užklasinei veiklai“ – domėjimusi naujovėmis, tyrimais, užsienio literatūra, juk tam reikia laiko. Yra tikrai nemaža dalis mokytojų, kuriem svarbiausia yra tiesiog atidirbti valandas ir jų darbas ties tuo ir baigiasi, tad tikėtis, jog jie skirs laiko gilinimuisi, kaip padėti savo mokiniams būtų naivu ir taip problemos deja nesikeičia, kadangi atmestinis darbas tolygus niekiniam, nebent turi įgimtą talentą suprasti viską intuityviai, tačiau vargu ar dažnas pedagogas tokiu pasižymi. Kodėl taip yra? Iš savo pažįstamų pedagogų rato matau vieną ryškų atsakymą: Lietuvoje išgyventi vien iš atlikėjo duonos yra tikrai sunku, jei esi džiazo atstovas yra dar sunkiau, tad belieka ieškoti dar vienos veiklos ir dažniausiai ji būna pedagoginė. Taip daugelis atlikėjų tampa pedagogais ne dėl pašaukimo, o dėl būtinybės išgyventi, tad natūralu, jog ši veikla daugeliui yra „antraeilė“, tad ir dėmesio gilinimuisi į naujoves skiriama ne šioje srityje. Pati esu atlikėja ir pedagogės veiklos ėmiausi lygiai dėl tos pačios priežasties, tačiau man pasisekė, kadangi šį darbą pamilau ir stengiuosi derinti abi veiklas tolygiai, tačiau dauguma pedagoginių problemų ne tik mokyklose, tačiau ir universitetuose dėl „užstrigusios sistemos“ mano manymu ir yra būtent dėl mano minėtos priežasties.

Paliečiant kitą jūsų diskutuotą temą apie svarbą suvokti žmogaus raidos etapų ypatumus bei tą suvokimą panaudoti praktinėje veikloje pilnai pritariu, jog ansktyvajame periode tiesiog būtina turėti tiek psichologinių tiek pedagoginių žinių, jog tinkamai ugdyti talentus, neužgniaužiant jų potencialių galimybių. Pati dirbu vien su stabiliųjų gabumų amžiaus mokiniais, daugiausiai paaugliais arba suaugusiais, kadangi mūsų mokykloje yra tam tikra amžiaus hierarchija – su mažaisiais dirba vieni mokytojai, su šiek tiek vyresniais kiti ir t.t. ir manau jog tai yra puiki sistema, kadangi kiekviename amžiaus tarpsnyje pedagogas turi išmanyti geriausius būdus KAIP ir KO mokyti, jog krūvis nebūtų per didelis ar per mažas. Teko keletą kartų pavaduoti mažųjų mokytoją, kuomet ji sirgo ir tikrai lenkiu galvą visiems pradinukų mokytojams, kadangi jų darbas yra reikalaujantis žvėriškai daug energijos, o taip pat stiprių pedagoginių žinių mokėjimui ne tik suvaldyti, tačiau ir sudominti mažuosius tam skirtą laiką, kas yra itin sudėtinga užduotis. Tad žinant šio raidos etapo svarbą ir mokytojo vaidmenį jame supranti begalinę atsakomybę, kuriai tiesiog privaloma nuolant gilinti tiek pedagogines tiek psichologines savo žinias, jog galėtum kuo geriau ir tikslingiau prisidėti prie talentų auginimo.

Sudėtinga ką nors naujo ir bepridurti, visos daug ką svarbaus jau pasakėte. Kaip minėjo Agnė, pedagogas turėtų ne tik žinoti tyrimų rezultatus, bet ir domėtis pačiais tyrimais - o kaip kitaip suprasti, jei ne įsigilinus, žmoguje vykstančius sudėtingus procesus. Kadangi pedagogo tikslas yra ugdyti asmenybę, o ne tik perduoti savo žinias, yra būtina suvokti, kaip mokinį ugdyti tinkamai, jo nežalojant ir netraumuojant, bet kryptingai, tikslingai. Minėtų tyrimų išmanymas leistų pedagogui aiškiau prognozuoti galimus mokymo(si) rezultatus ir koreguoti darbą kiekvienam mokiniui palankesne linkme, pvz., juk šešiamečio ir dešimtmečio, atėjusių į tą pačią muzikos mokyklos pirmą klasę, gabumų lavinimas ir eiga juk skirtųsi, o dirbama dažniausiai vargu ar skirtingais keliais.

Iš asmeninės patirties galiu pasakyti, kad yra liūdna, jog į mažų vaikų ugdymą žiūrima gana neatsakingai. Kai pernai dirbau mokytoja, būtent jauniausiems mokytojams toje mokykloje atitekdavo daugiausiai pirmokų - o man tai atrodė taip keista, nes ir tada suvokiau, kaip atsakinga yra ugdyti tokią mažą asmenybę, juk yra kuriami pagrindai, tam reikia turėti pakankamai pedagoginės patirties ir žinių, kurių jauni žmonės dar tik kraunasi bagažą eksperimentuodami ir ieškodami tinkamiausių poveikio priemonių. Apskritai, man rodos, nėra įsigilinama į žmogaus prigimtį, vystymąsi, psichofiziologines savybes, o akcentuojamas daugiausiai tik dalykinis aspektas, dėl to ir nėra išnaudojamos ir tikslingai neugdomos vaikų galimybės.

Sveiki,

vėlokai prisijungiu prie diskusijos, kolegos labai daug dalyku aptarė. Aš galiu tik paantrinti.  Tyrimai susiję su muzikinių gabumais, mano nuomone, pedagogams turėtų būti svarbūs tam, kad laikui bėgant ilgai įsigalėjusios "visiems žinomos" taisyklės gali būti paneigtos ir metodai, kuriais mokome vaikus, gali būti  tiesiog pakeisti daug priimtinesniais, ir senieji būdai tiesiog gali  pasirodyti per sudėtingi- lyg per aplinkui. Nuolatinis žinių pildymas pedagogui gali, ir turėtu gelbėti dirbant efektyviau dėl to, kad galėtume suprasti kaip dirbti su vaikais, kurie rodo tik tam tikrus muzikinius gabumus, stokojančius vienų ar kitų savybių, tačiau vis tiek gebančius muzikuoti. Vienam vaikui gal lengviau būtų aiškinti apie muzikoje atsispindintį lietų ar vėją, o kitam gal viską lengviau būtų išmokti  pasitelkiant skaičiavimą ir pan.

Lygiai taip pat ir vidurinėje mokykloje vis dar taikomas senovinis metodas - tiesiog dėstyti ar diktuoti, kaip dabar žinoma, yra pasenęs ir ne toks efektyvus kaip nauji mokymosi metodai - diskusijos, darbas grupėse, įvairūs projektai , eksperimentai, savarankiški tyrimai ir t.t. Lygiai tas pats turėtų galioti ir mokant muzikos- mokymo būdai tobulėti ir pats mokytojas keičiantis laikams turėtų ieškoti naujų būdų skirtingų gabumų mokiniams ir žinant stipriasias mokinio savybes jas puoselėti, o trūkstamas kūrybiškai lavinti ir sugebėti jas suvaldyti.

 Kaip kažkas minėjo iš kolegų panašią mintį tik perfrazuočiau - kas nesulūžę tai nesulaužyti, o kas pastatoma - pastatyti ant tvirtų pamatų, nes mokytojas nesidomintis ir mokantis visus mokinius  pagal vienodą šaloną gali tik pabloginti situaciją.  Yra juk daug pavyzdžių , kad vieniems dėstytojas labai tinka, kitiems tiesiog net bloga pažiūrėti į tą pusę- tai, manau, tai yra būtent dėl dėstytojo metodikos,kuri yra nelanksti. Vieniems ji tinka ir mokinys tobulėja, kitiems netinkama ir mokinys neišnaudoja savo galimybių.

Sveiki visi,

Taip pat pavėluotai prisijungiu ir paantrinu, kad šių tyrimų, ir apskritai kitų mokslinių tyrimų, susijusių su vaikų muzikiniais gabumais ir kt. rezultatais būtinai turi domėtis pedagogai, siekdami geriau suprasti pačių vaikų psichologiją, fiziologiją ir pan., kas tuo pačiu padėtų geriau suvokti, kokią mokymo programą reikėtų taikyti, t. y. kaip reikia mokyti vaikus. Tai ypač svarbu tuo, kad tai, kaip juos mokyti, priklauso ir nuo jų amžiaus. O nuo amžiaus priklauso ir tai, kokia medžiaga vaikui labiausiai įsisavina. Todėl įvairūs moksliniai tyrimai gali padėti sukurti lankstesnę mokymo programą, o tuo pačiu ir kokybiškesnę. Be to, mokslinių tyrimų dėka galima rasti atsakymus į klausimus, kas tam tikro amžiaus vaikui yra įdomiausia ir kaip galima labiausiai jį motyvuoti išmokyti tam tikrų dalykų. Tad įvairūs moksliniai tyrimai gali ypač pasitarnauti praktikoje.

Taip pat norėčiau sutikti su Agne, jog visų mokinių mokyti pagal vieną šabloną negalima, nes vaikai yra skirtingai imlūs tai informacijai, kuri pateikta. Todėl mokymosi programa turėtų būti ne kategoriška, o lanksti ir tokia, kurią galima pritaikyti pagal skirtingų vaikų poreikius.

Taip pat norėčiau sutikti ir su Gina, jog siekdami išgyventi, muzikantai imasi pedagoginio darbo nejausdami pašaukimo, kas vėlgi kuria tam tikrą mokymo kokybę.

Kadangi diskusijos laikas baigėsi, apibendrinsiu.

Jūs visi kalbate apie labai svarbius ir iki šiol ne visiems suvoktus dalykus, kad muzikos mokymas yra pedagoginis darbas. O tai reiškia, kaip teisingai pažymite, kad ugdome žmogų, pasitelkdami muziką ir siekdami, kad muzika taptų prasminga augančio žmogaus gyvenimo dalimi. Pasibaigė laikai, kai pedagogika buvo laikoma tik dalyko mokymu, o pedagogai privalėjo tik gerai mokėti savo dalyką ir, neva, to pakanka, kad galėtume dirbti mokytojais. Bet visuomenė keičiasi ir požiūris į ugdymą - taip pat. Jeigu gerai groju ar dainuoju, tai nereiškia, kad mokėsiu to paties išmokyti savo mokinius. Mokslininkai jau yra atlikę daugybę tyrimų, kurie rodo, kad mokymo ir išmokimo kokybė didžiausia dalimi priklauso ne nuo dalyko žinių, bet nuo žmogaus raidos ir tos raidos tarpsniams būdingų ypatumų. Juos išmanant, galima pasiekti mokymo rezultatų greičiau ir ne taip skausmingai, kaip kartais pasitaiko.

Gordono tyrimai tą patį parodo ir muzikinių gabumų lavinimo srityje. Jeigu tai žinosime, mūsų darbas turi šansų būti kokybiškesnis ir džiaugsmingesnis.

Skelbiu šios diskusijos pabaigą.