Title: I temos apibendrinimas
Course: Muzikinių gabumų lavinimas > Forum: 4 užduotis diskusijai

Ši diskusija apibendrina I temos studijas. Aptarkite kaip išnagrinėta medžiaga susijusi su jūsų turima pedagogine patirtimi: ar pastebite iškeltas problemas? Kokiais būdais bandote jas spręsti?

Jeigu neturite pedagoginio darbo patirties, parašykite kaip norėtumėte būti mokomi, jeigu sugrįžtumėte atgal į mokyklą?

Diskusijos pabaigos terminas - spalio 16 d.

Ats.: I temos apibendrinimas

Kadangi pedagoginis darbas man nėra tik pragyvenimui skirta veikla, juo aš mėgaujuosi ir džiaugiuosi, išnagrinėti šios temos studijų medžiagą man buvo įdomu ir naudinga. Išnagrinėtos problemos yra akivaizdžios ir su jomis susidūriau tiek mokydamasi pati, tiek mokydama kitus. Turbūt didžiausia jų – pedagogikos prestižo nebuvimas, kartais ne tik mokinių, tačiau ir tėvų požiūriu – šiais laikais mokytoju dažniausiai laikomas tas, kuris neturėjo galimybių pasiekti savo karjeros, tad natūralu, jog požiūris yra savaime menkinantis jo autoritetą. Iš to kyla ir didesnės problemos – mokiniams turint tokį požiūrį į mokytoją problemos gali išsirutulioti iki atvirkštinio vaidmens – mokinys pasijaučia mokytoju, ko pasekoje darbas tikrai gali virsti niekiniu. Susidūriau su nemaža tokių mokinių – jie žino, kaip mokytojas turi dėstyti, patys nesidrovi dalintis patarimais, o tiek mokytojo tiek mokinių kritikavimas apskritai yra norma. Vieną dalyką kurį supratau – kovoti, drausti, rodyti nepasitenkinimo emociją, galų gale bandyti nuo to atsiriboti yra visiškai bevaisės pastangos. Vienintelis būdas yra suprasti, kokiame amžiuje gyvename, mokėti prisitaikyti ir pačiam imtis svarbiausio vaidmens – SUDOMINTI. O jau šiai sričiai nėra vieno rakto: kiek vaikų, charakterių, individualybių tiek ir būdų prie jų prisitaikyti ir išmokti juose įžvelgti geriausias jų savybes. Taip pat visuomeniškumo nebuvimas yra šių laikų didžiulė vaikų problema, bendravimas tarpusavyje nebėra toks natūralus dalykas kaip anksčiau – lengviau yra „sulįsti“ į telefonus ir paskęsti savo virtualiuose pasauliuose. Pirmais pedagoginio darbo metais jaučiausi beviltiškoje situacijoje, kadangi mano žinomos priemonės absoliučiai neveikė, vaikų bijojau pati labiau negu jie manęs, drausmę bandydavau įvesti griežtu vertinimu, telefonų paėmimu pamokos metu bei užduočių gausa, kol pastebėjau jog darbas man tampa kančia, o vaikai su kiekviena diena vis tolsta man nesugebant jų suvaldyti. Galbūt, jei būčiau žinojusi ir domėjusis tokiomis švietimo filosofijomis kaip rekonstruktyvizmas ar humanizmas raktą būčiau atradusi šiek tiek anksčiau. Ir vis gi jau ketvirtus metus dirbu, džiaugiuosi ir manau jog dirbsiu dar ilgai. Kodėl? Nes sau asmeniškai atradau būdą, kuris palengvino visą iki tol atrodžiusį begalo sunkų kelią. Tai yra pažinti mokiniuose žmones, prisitaikyti prie jų, tapti jų draugu ir vedliu, priimti kiekvieną mokinį kaip besiformuojančią asmenybę ir suprasti savo patirties pranašumą jo atžvilgiu, to neparodant, tačiau nepastebimai užvedant ant kelio, pačiam mokiniui leidžiant išsiaiškint atsakymus. Ir staiga pati nepastebėjau, kaip viskas pradėjo keistis – man pripažinus juos kaip asmenybes jie patys man pradėjo jaust autoritetą ir dėl to dabar galiu džiaugtis tikrai produktyviu darbu, puikiais santykiais bei mokinių motyvacija. Tuo pačiu patys mokiniai vieni kitų atžvilgiu pradėjo rodyti susidomėjimą, kuomet pamatė, jog domimasi jais pačiais, telefonams skirta dėžė taip ir liko gulėti nenaudojama kampe. Apskritai nuoširdumą ir supratimą laikau visų santykių pagrindu – kuo mokinio ir mokytojo santykis turėtų būti išskirtinis?

Taip pat manau, jog muzika vienareikšmiškai yra priemonė verčianti vaiką augti, tobulėti, bendradarbiauti su kitais, ugdyti savo atsakomybę, discipliną, todėl gabių/negabių mokinių skirstymas yra aklas bei savanaudis – muzikos džiaugsmą privalo galėti patirti kiekvienas ir iš jos išsinešti naudingiausius dalykus, o toks skirstymas daugelyje pedagogų yra tikrai opi problema. Matydama, kiek vaikas gauna iš muzikos pamokų, keičiasi ne tik jo muzikiniai sugebėjimai, tačiau ir bendravimo savybės suprantu, jog muzikinis ugdymas ir psichologija yra du greta einantys ir neatsiejami dalykai. Daugelį pedagogų šis dalykas labiausiai ir atpurto nuo mokytojo darbo– gabius mokinius mokyti lengva ir gera, o su mažiau gabiais darbas dažnai tampa atmestinu ir bevaisiu, kadangi pats mokytojas tampa apatišku, negaudamas atgal norimo rezultato. O juk rezultatas kiekvienam yra skirtingas – vienam mažas pasiekimas kitam yra didžiausia laimė. Tai supratus ir pradėjus žvelgti iš kiekvieno mokinio individualumo prizmės pajutau žymiai geresnius rezultatus, darbas toli gražu nebeprimena kančios, o leidžia džiaugtis ir augti kartu su savo mokiniais ugdantis toleranciją, įžvalgą, išradingumą bei gilinant savo psichologines žinias.

Pirmiausia paantrinsiu Ginai vieniem kitų pripažinimo klausimu. Mokinys privalo laikyti mokytoją autoritetu, ir tai nereiškia, kad jis turi jo bijoti ar besąlygiškai sutikti – jis turi jį vertinti, gerbti ir suprasti, kad mokytojas jam gali perteikti savo patirtį ir suteikti galimybę patirti pačiam. Savo ruožtu mokytojo santykis į mokinį kaip į bręstančią asmenybę būtų labai sveikintinas ir skatintų produktyvų darbą. Ką esu pastebėjusi iš savo patirties – itin svarbi abiejų pusių ekspresija, grįžtamasis ryšys. Labai sunku dirbti ir nesuprasti, kur veda tavo darbas, kai nėra aiškaus aptarimo, įvertinimo, paaiškinimo iš pedagogo pusės, svarbi tampa net leksika, įvardijimas žodžiais, galų gale net emocinė išraiška; lygiai taip pat sudėtinga eiti toliau, kai pedagogas negali įžvelgti mokinio suvokimo, giluminio supratimo ir galiausiai pasitenkinimo procesu, rezultatu. Tai galioja kalbant ne tik apie muzikos mokymąsi. Taip pat svarbu ir charakteriai. Žinoma, vėl pritarsiu kolegei, labai sudėtinga prisiderinti prie kiekvieno mokinio charakterio, įpročių, temperamento, tačiau tai labai svarbu kiek įmanoma įgyvendinti arba, kadangi mokantis muzikos tikrai yra tokia galimybė, rasti tokią mokinio ir mokytojo kombinaciją, kuri duotų daugiausia vaisių. Galiu pasidžiaugti savo fortepijono mokytoja muzikos mokykloje, nes ji man buvo ne tik autoritetas, nes aiškiai mačiau jos kompetenciją ir talentą, bet ir puikus palydovas ir įkvėpėjas, nes charakterių sutapimas padėjo pasiekti žymiai geresnių rezultatų nei būtų įmanoma mokantis pas ką nors kitą. Mokymasis netenka prasmės, kai jis yra tiesiog šaltas dalyko išdėstymas. Be to, geras muzikantas nebūtinai yra geras pedagogas, dėl to mokymosi proceso našumas irgi labai kenčia. Šią problemą pastebiu ir su ja susiduriu net ir studijuodama čia. Jei tektų grįžti į mokyklą, manau, norėčiau keisti tik viena – savo požiūrį į tam tikrus dalykus, į patį mokymąsi ir susikoncentravimą į sau svarbius dalykus.

Šio kurso medžiaga yra tikrai naudinga, ypač todėl, kad neturiu pedagoginės patirties ir tai daugeliu atvejų man yra nauja, padeda apibendrinti visą mokymo (-si) procesą iš esmės, suvokti įvairovę ir galbūt ateityje pritaikyti tai, kas bus sužinota. Taip pat naudinga ir kitų bendrakursių patirtis, kuria jie dalijasi ir tokia mokymosi alternatyva yra nauja ir labai naudinga.

Temoje iškeltas problemas pastebiu, kadangi pedagoginį darbą dirbau pernai, dabar jas tiesiog lengviau išsigryninti dėl laiko distancijos. Gina minėjo pedagogikos prestižo nebuvimą - su tuo iš esmės sutikčiau, nors turėjau ir tikrai pagarbų santykį rodančių mokinių, nepaisant mano jauno amžiaus. Neretai tenka girdėti, jog į pedagogą žiūrima kaip į “aptarnaujantį personalą” (ypač iš tėvų pusės) - tiesos yra, tačiau aštresnė problema visgi būtų pagarbos nebuvimas. Pati, ateidama dirbti į mokyklą, tikėjausi, kad pavyks sukurti su mokiniais abipusiai pagarbų, bet šiltą santykį, ir teko skaudžiai nusivilti, kai pati, siekdama tokios atmosferos, iš nemažai mokinių tos pagarbos nesulaukiau. Esu tikra, kad ir pati kažką dariau ne taip, galbūt per mažai stengiausi giliau pažinti mokinius (nors tai tikrai sudėtinga, kai jų klasėje sėdi keliolika), tačiau manau, kad tai ir vertybių, auklėjimo klausimas, iš šeimos ateinantis požiūris. Todėl tikrai svarbu, kad pedagogikai būtų sugrąžintas prestižas.

Kad jis būtų atgautas, be abejo, turi prisidėti mokytojai. Ir čia turėtų būti sprendžiama būtent kita ryški problema - ugdymo programų ir metodų neatitikimas mokinių poreikiams. Reikia suvokti ugdomos kartos ir visuomenės poreikius ir pagal juos taikyti metodus. Mokykloje, kurioje dirbau, teorinių dalykų klasėse yra įrengtos interaktyvios lentos, buvome labai skatinami jas naudoti; tai tikrai įdomių galimybių turinti priemonė, ypač patraukli jauniausio amžiaus moksleiviams: tai, kad jie galėdavo patys kažką su ja veikti - “atidengti” naujas natas / sąvokas, teisingai jas sujungti, atlikti testus, kur tuoj pat varnelė ar kryžiukas parodo, esi teisus ar ne, ir kt. - juos labai sudomindavo, sukeldavo daug azarto, tik bėda, kad kol vienas būna prie lentos, kiti lieka stebėtojais, o išbandyti leisti juk reikėdavo kuo daugiau mokinių, tad neišvengiau šurmulio ir tų “stebėtojų” nuobodulio. Todėl tekdavo tiesiog riboti šiai priemonei skirtą laiką kitokio sprendimo nesugalvojau… Kita vertus, toje pačioje mokykloje, deklaravusioje “mokinių poreikių tenkinimą”, nepamainomas vadovėlis tebėra Kašponio “Solfedžio”, o kiekvienų mokslo metų pabaigoje - žinias patikrinantis visiems vienodas testas, o pavaduotojos šūkis – “svarbiausia - bet kokiomis priemonėmis juos išmokyti programos”. Norėdama bent kažkiek išvengti tokio “standartiškumo”, galiu prisipažinti, vertindama mokinių testus nevengdavau subjektyvumo, atsižvelgdama į ankstesnius mokinio pasiekimus, potencialą (sakykime, jei mokinys darbą parašydavo tikrai geriau nei ankstesniuosius, matydavosi pastangos ir progresas, mielai kiek pakeldavau pažymį, nors klasės kontekste galbūt jis to ir nevertas).

Pabaigai, trumpai - manau, kad daugumai pedagogų trūksta savivokos - kokia filosofija vadovaujasi, kokie jų tikslai, kokio rezultato nori iš mokinių ir pan. Žinoma, nemažai daliai pirmiausia reikėtų susipažinti su dabarties švietimo filosofijomis. Ir jei tai būtų išsigryninta sau pačiam, manau, būtų ir lengviau dirbti, ir daugiau motyvacijos atsirastų, ir ugdymas teiktų džiaugsmo abiems pusėms.

Sveiki,

4 diskusijai numatytas laikas baigėsi. Skelbiu jos pabaigą. Vėliau pateikti darbai nebebus vertinami.

Komentarus ir įvertinimus gausite individualiai artimiausiomis dienomis.