Title: Kaip spręsti problemas?
Course: Muzikinių gabumų lavinimas > Forum: 2 užduotis diskusijai

Ar būtina spręsti iškeltas pedagogines problemas? Kodėl? Ką galėtumėte pasiūlyti?

Pasikalbėkime apie tai iki spalio 2 d.

Ši diskusija yra vertinama.

Ats.: Kaip spręsti problemas?

Atsižvelgiant į tai, jog pasaulis nuolat kinta, keičiasi žmonių vertybės, informacija pasiekiama lengvai ir greitai, pedagogika iš esmės turi tapti nuolat kintančiu bei mokančiu prisitaikyti mokslu. Tad pedagogines problemas spręsti būtina tam, kad pasiekti norimų rezultatų, išlaikyti akademinio mokslo prestižą, įrodant jo prisitaikomumą. Svarbus mokytojo vaidmuo yra mokinį sudominti, leisti jam suprasti mokomo dalyko aktualumą bei esmę, mokėti senas akademines žinias pritaikyti moderniau, aktualiau, praktiškiau šių dienų pasauliui.  Taip pat muziko profesija yra išskirtinė tuo, jog ji reikalauja ypatingai didelio savarankiško darbo, norint pasiekti karjeros bei įsitvirtinti. Tad svarbiausią mokytojo misiją apibūdinčiau šiais žodžiais: išmokyti mokytis ir suprasti savo tikslus. Tik tuomet mokiniui gali atsirasti motyvacija, kuomet jis pats pradeda suprasti savo indėlio svarbą, mokymasis virsta augimu, o mokytojas žmogumi, padedančiu užvesti ant kelio iškilus klausimams, o ne reikalaujančiu vien atkartoti jo suteiktas žinias. Pasitelkiant ne tik pedagogines, tačiau ir psichologines žinias reikia išmokti rasti kelius prieiti prie kiekvieno mokinio atsižvelgiant individualiai į jo gabumus, charakterio ypatumus bei amžių. Savo asmeninėje patirtyje mokymąsį muzikos mokykloje pamenu kaip nuobodžiausią savo vaikystės tarpsnį (turbūt dėl to du kart įstojus mokytis taip nei vienos specialybės ir nebaigiau), pamokos man kėlė baimę ir stresą, o išmoktos žinios po kurio laiko išgaravo lyg nė nebuvę. Tik įstojus studijuoti į Kolegiją ir pakliuvus pas gerus dėstytojus pradėjau suprasti, kokį svarbų vaidmenį muzikanto gyvenime gali atlikti mokytojas – tiek „užvedant“ mokinį ant tikslingo kelio, tiek atgrąsant nuo nuo jo sausa statistine pedagogika. Tuo pačiu atėjimo ir suvokimas, kiek „sauso“ ir beprasmiškai pateikto mokslo buvau gavusi savo mieste, o ši problema manau tikrai vis dar yra aktuali daugelyje muzikos mokyklų ir šiomis dienomis.

Sutinku su Gina, mokytojas turi tapti lyg mokinio padėjėju, kuris neleižia išklysti iš kelio, taip vaikas nėra įspraustas į rėmus, pačiam mokiniui suteikiama galimybė ieškoti ir atrasti. Ir kaip Gina minėjo -  mokinys supranta koks yra svarbus jo indėlis besimokant, kaip teko skaityti psicologijos staipsniuose - tai jam apskritai padėtų pasijusti svarbiu, padidėtų mokinio savivertės pojūtis, kuris, anot psichologų, taip pat įtakoja mokymosi rezultatus. Kaip ir rašoma mokymosi medžiagoje, labai svarbi yra ir pedagoginė psichologija, manau, jei pedagogams būtų privaloma kas tam tikrą laikotarpį apsilankyti pedagoginės psichologijos seminaruose, tai būtų vienas iš kelių, vedančių problemų sprenimų link. Ir psichologija - manyčiau viena iš tų sričių, kurią pedagogas privalo išmanyti.

 Taip pat, mano nuomone, didžiulė problema yra mokymo programos (remiuosi tik savo darbo patirtimi). Mokykloje buvo nuspręsta, jog reikia atnaujinti mokymo programas. Tačiau jų naujinimas - virto seno perrašymu (o kur dingo keitimasis, tobulėjimas??). Tačiau man labiausia nepatiko tai, jog viskas buvo suskirstyta klasėmis (pvz. trečiokas akordeonistas turi groti tas ir anas gamas ir dar pateiktas kūrinių sąrašas į kurį reiktų orientuotis). Taigi, toks sąrašėlis buvo pateiktas net pirmokams. Tačiau, kaip skaitėme - visi vaikai yra skirtingi, tiek jų psichologija skiriasi tiek fiziologija, galų gale, ne visi vaikai pradėdami lankyti muzikos mokyklą būna vienodo amžiaus (aš kai muzikos mokykloje buvau pirmokė, man jau buvo 11 metų, kai kiti tuo tarpu buvo 7-erių ar 6-ių). Taigi pirmokas kuriam 10 metų, galės sugroti tam tikrą kūrinį, kurio kitas, 6-erių metų vaikas nesugros - grojant akordeonu tai turi didelės įtakos (sunkus instrumentas, reikalaujantis fizinės ištvermės). Manau, jog programa turėtų būti sudaroma kikvienam vaikui individualiai (kalbu apie muzikos mokyklą) ir ją turėtų sudaryti specialybės mokytojas, kuris daug laiko praleidžia su mokiniu ir ilgainiui jį pažįsta ir numano (tai tik įrodo, kad mokytojas turi išmanyti daugelį kitų dalykų), kas jam būtų išties geriausia. Jei vaikas būdamas penktokas sugros kūrinį, kuris "priskirtas" antrokam - ir tegu, vaikui tai gali tapti didžiuliu pasiekimu, ne tik grojime, bet ir savęs lavime.

Manau, visiems akivaizdu, kad pedagogines problemas spręsti būtina - žinoma, pirmiausia dėl pačių mokinių gerovės, įtvirtinant į mokymąsi ir realaus gyvenimo poreikius orientuotą kryptį; kita vertus, ir dėl paties pedagogikos dalyko prestižo - Gina rašė, kad pedagogika turėtų tapti "nuolat kintančiu bei mokančiu prisitaikyti mokslu", su kuo tikrai sutinku. Juk įvairių šakų mokslų plėtra ir vyksta pagal esamus poreikius ir sąlygas, į juos reaguojant, taip pat - numatant būsimus; o pedagogikoje tai tampa ypač svarbu, kadangi ji orientuota į vertingiausią, o kartu kompleksiškiausią žemės išteklių - žmogų. Besikeičiant visuomenės įpročiams, poreikiams, vertybėms, pedagogikai į tai nereaguoti būtų absurdiška, taip būtų nuvertintas jai rūpintis objektas - žmogus.

Manau, yra akivaizdu, jog apskritai pedagogika yra nuolat evoliucionuojantis mokslas, tik ne visur vienodai - skirtingose šalyse (ar net mokyklose) situacija skirtinga (prisiminkime, pvz., dažnai linksniuojamą Suomijos modelį). Tačiau kalbant apie mums artimiausias Lietuvos aktualijas būtų galima teigti, jog mūsų šalyje sklandančios modernios pedagogikos teorinės mintys dar nespėjo "nusėsti" praktiškai. Tarkime, jau kurį laiką nuolat kalbama apie ugdymo proceso individualizavimą, muzikos srityje ne vieną straipsnį šia tema yra parašiusi dr. G. Gabnytė, tačiau kiek pedagogų tai taiko realybėje?.. O tai, ypač meninio ugdymo srityje, yra itin svarbu, juk absoliuti dauguma į muzikos mokyklas ateina tikėdamiesi malonumo pažinti muziką, o pažinimo džiaugsmas dažniausiai nužudomas į profesionalų ugdymą orientuotais standartais. Ugdymo individualizavimui, mano manymu, trukdo keletas pagrindinių veiksnių: 1) mokytojams (ypač vyresnės kartos) trūksta psichologijos (ir pedagoginės, ir bendrosios) žinių, o jaunesniems - ir įgūdžių adekvačiai stebėti ir reaguoti į mokinio poreikius; 2) mokytojams, dirbantiems su didesnėmis grupėmis, trūksta laiko stebėti ir suprasti kiekvieno mokinio poreikius, kiekvienam skirti pakankamai dėmesio.

Žvelgiant "globaliau", manyčiau, ruošiant pedagogus vertėtų daugiau dėmesio skirti ne tiek didaktiniams aspektams, kiek psichologiniams, akcentuojant, jog ugdymo procese svarbiau yra mokinys, o ne statistiškai išvestos "normos", kurias jis neva turėtų atitikti: kiekvienam mokiniui galioja jo asmeninės "normos". Taip pat - kas šiuo metu Lietuvoje neįmanoma dėl didelių finansinių kaštų - reikėtų mažinti dideles mokinių grupes arba joms skirti bent po keletą tuo pat metu dirbančių mokytojų, kad būtų kiek įmanoma labiau atsižvelgta į kiekvieno galimybes ir poreikius. Ko galime siekti kiekvienas iš mūsų - kaip minėjo Agnė, mokymo programą sudaryti kiekvienam vaikui individualiai, atsižvelgiant į jo tuometines galimybes ir tikslus. Tiesa, muzikos teorinių dalykų atveju yra kiek kitaip, nes pamoka grupinė ir pateikiama medžiaga visiems, tačiau užduotis diferencijuoti juk galima. Bet kuriuo atveju - svarbu leisti vaikams patirti kuo daugiau pažinimo/atradimo džiaugsmo, jį suteikiant per įvairias praktines užduotis/tyrimus/informacijos paiešką/etc., kur mokytojas būtų tik pagalbininkas, vedlys - juk taip žinios įsisąmoninamos žymiai giliau.

Ats.: Kaip spręsti problemas?

Ačiū Ginai, Agnei ir Paulinai už pateiktas mintis, kurios tik patvirtina, kad problemų turime. Norėčiau išskirti gražias ir prasmingas Ginos ir Paulinos mintis, nuskambėjusias šioje diskusijoje: „pedagogika iš esmės turi tapti nuolat kintančiu bei mokančiu prisitaikyti mokslu“ (Gina). „Mokslų plėtra ir vyksta pagal esamus poreikius ir sąlygas /.../ pedagogikoje tai tampa ypač svarbu, kadangi ji orientuota į vertingiausią, o kartu kompleksiškiausią žemės išteklių – žmogų“ (Paulina).

Baigiantis diskusijos terminui pabandysiu apibendrinti ir susisteminti tai, į ką jūs atkreipėte dėmesį, ir  kas iš tiesų yra labai svarbu, atsakant į šios diskusijos klausimus. Galbūt, nesuskubę dalyvauti šioje diskusijoje kurso draugai turės ką apie tai pasakyti.

Kodėl būtina spręsti iškeltas pedagogines problemas?

Gina:

·         kad pasiektume norimų rezultatų;

·         išlaikytume akademinio mokslo prestižą;

·         įrodytume jo prisitaikomumą.

Paulina:

·         dėl pačių mokinių gerovės, įtvirtinant į mokymąsi ir realaus gyvenimo poreikius orientuotą kryptį;

·         dėl paties pedagogikos dalyko prestižo.

Ką jūs siūlote?

Gina:

·         mokinį sudominti;

·         leisti jam suprasti mokomo dalyko aktualumą bei esmę;

·         mokėti senas akademines žinias pritaikyti moderniau, aktualiau, praktiškiau šių dienų pasauliui;

·         išmokyti mokinius mokytis ir suprasti savo tikslus.

Agnė:

·         pedagogams turėtų būti privaloma kas tam tikrą laikotarpį apsilankyti pedagoginės psichologijos seminaruose;

·         mokymo programa turėtų būti sudaroma kiekvienam vaikui individualiai (kalbu apie muzikos mokyklą) ir ją turėtų sudaryti specialybės mokytojas.

Paulina:

·         daugiau dėmesio skirti ne tiek didaktiniams aspektams, kiek psichologiniams, akcentuojant, jog ugdymo procese svarbiau yra mokinys, o ne statistiškai išvestos "normos";

·         mažinti dideles mokinių grupes arba joms skirti bent po keletą tuo pat metu dirbančių mokytojų, kad būtų kiek įmanoma labiau atsižvelgta į kiekvieno galimybes ir poreikius.

·         mokymo programą sudaryti kiekvienam vaikui individualiai, atsižvelgiant į jo tuometines galimybes ir tikslus;

·         leisti vaikams patirti kuo daugiau pažinimo/atradimo džiaugsmo, jį suteikiant per įvairias praktines užduotis/tyrimus/informacijos paiešką/etc., kur mokytojas būtų tik pagalbininkas, vedlys - juk taip žinios įsisąmoninamos žymiai giliau.

Didesnė dalis jūsų dirba ar dirbs pedagoginį darbą. Taigi, jūsų rankose yra būsimi pokyčiai, kuriuos galite pradėti daryti šiandien savo klasėje. Nelaukime kol kas nors duos nurodymą. Tegu jūsų mokinių prisiminimuose muzikos mokykla paliks tik šviesius prisiminimus.

Dar vis kantriai laukiame mūsų virtualioje auditorijoje likusių kurso dalyvių, užsiregistravusių studijuoti šį dalyką.

Stebint pedagogikos vystymąsi chronologiškai, dar Antikos mokytojo įvaizdis ir paskirtis apipasakojama labai konkrečiai. Tai buvo palydovas, pagalbininkas, kuris, būtent, padeda moksleiviui eiti pažinimo ir suvokimo keliu, su kuriuo diskutuojama, svarstoma. Nuoširdžiai nemanau, kad mūsų laikais turėtų būti kitaip. Ypač, kai absoliučiai bet kokia informacija yra taip lengvai pasiekiama ir, rodos, kokia ta mokytojo paskirtis. Štai būtent todėl yra neapsakomai reikalingas vedlys, pirmiausia ir svarbiausia, padedantis atsirinkti tokioje gausoje informacijos tai, kas yra naudinga ir teisinga bei kreipiantis informacijos srautą moksleivio akiratin tikslingai ir laipsniškai.

Mąstant apie tai, kad kiekvienas asmuo yra atskiras individas su savo poreikiais ir gebėjimais, ir kad mokymosi procesas privalo būti kiek įmanoma pritaikytas pagal kiekvieno poreikius ir vedantis į pritaikomumą gyvenime, o ne, kaip sakoma, „išeita programa“, kyla kita mintis. Būtent tas momentas, kai moksleivis susiduria su dalyku, kuris jam sekasi sunkiau arba jis nėra ypač motyvuotas, nes tai jo tiesiog netraukia, yra susidurimas su gyvenimu čia ir dabar. Nuolat klausiama, kam moksleiviui reikės viena ar kita. Atsakymas paprastas – gal ir nereikės, jei kalbame apie jo duoną, tačiau tai reikalinga tam, kad individas suprastų, jog yra socialus, gyvena tarp kitų individų ir susiduria su įvairiausiais iššūkiais gyvenime, ir štai jau mokykloje turi pradėti su tuo tvarkytis. (Atvirai kalbant, nepaminėčiau nė vieno dalyko, kurį iš mokyklos laikų pamenu kaip niekam nenaudingą, nes prisipažinsiu, kad labai daug dalykų, kuriuos vadinau „man to nereikės“, praverčia net pačiais svarbiausiais ir su mano pagrindine veikla visiškai susijusiais atvejais.)

Kalbant apie muzikos mokymą ir mokymąsi (vėlgi, Antikoje muzika buvo viena pagrindinių disciplinų) grįžčiau prie prestižo klausimo: kadangi ilgainiui tai tapo vis mažiau vertinama, muzikos mokymas kartais tampa Sizifo darbu (nekalbant apie į tai orientuotus moksleivius). Grįžtu prie pastarojoje diskusijoje išreikštos integruoto ugdymo idėjos. Su muzika gali būti supažindinama kuo įvairiausiai – net matematikos, geografijos ar kūno kultūros pamokose. Kalbant konkrečiau apie akademinę muziką, jei atvirai, netgi nemanyčiau, kad tai būtina visiems. Žinoma, tam tikras minimalus bendras išprusimas turėtų būti privalomas, tačiau lygiai taip pat kaip vienas žmogus, kuriam matematikos reikėjo tik tiek, kad jis galėtų suskaičiuoti pinigus, kitas iš muzikos išsineša tik tiek, kad pamatęs filmą „Betovenas“ gal prisimins, jog buvo toks kompozitorius beveik tokia pavarde.

Apibendrindama mintį formuluočiau taip: problemas spręsti būtina visada, tačiau nepamirštant esminio dalyko, kad būtent todėl, jog individualumas veši, nepamesti bendrumo idėjos ir tas problemas spręsti ne kuriant dar individualesnę terpę moksleiviui, o kaip tik suteikiant progą jam pačiam save identifikuoti per bendrystę, esančią mokykloje ir pradėti gyventi gyvenimą jau ten, koks ir yra vienas pagrindinių filosofinių pedagoginių tikslų.

Ats.: Re: Kaip spręsti problemas?

Tęsiant diskusiją stipriai pritarčiau Agnei ir Paulinai, jog pedagogo veikloje lygiagrečiai pedagoginiam pasiruošimui didelis vaidmuo turi būti skirtas psichologijos mokslui. Savo pedagoginėje veikloje sutikau daug kompleksuotų, jautrių, užsidariusių, ypatingai „kampuotomis“ istorijomis vaikų (ir ne tik), kuriems muzika tampa išsilaisvinimu, atsiribojimu nuo problemų, savęs įprasminimu. Tad šalia teorinių žinių perteikimo visuomet yra kita pusė – mokinio psichologinis pasaulis, pilnas sudėtingiausių galvosūkių. Tuomet supranti, kokią didelę atsakomybę neša mokytojas, prisidėdamas prie vaiko vystymosi ir augimo, taip pat, kiek žmogų gali keisti kartais vien elementarus jo pastebėjimas, supratimas, jautrus priėmimas – metai kiti ir gali pamatyti jį pražydusį nematytomis spalvomis. Mokykloje, kurioje dirbu, nėra mūsų apkalbėtų nustatytų mokymosi programų, kiekvienas mokytojas (kaip ir siūlė Agnė su Paulina) programą sudaro atsižvelgiant į mokinio gabumus/amžių. Tokia laisvė iš pradžių gąsdina, kadangi kai kuriuos niuansus pradedi pastebėti tik įgavęs patirties, tačiau metai iš metų mokausi ir suprantu vieną reikšmingą dalyką: džiaugsmas itin svarbus muzikos mokyme. Ypatingai svarbu savo pedagoginių žinių rezerve turėti begales „triukų“, leidžiančių išlaikyti mokinio dėmesį ir susidomėjimą. Tuomet mokiniai nustoja žvalgytis į laikrodį, o išėjusius iš pamokos dar kelias dešimtis minučių girdi klegančius ir dainuojančius už klasės durų. Žinoma, riba tarp smagumo ir disciplinos yra slidi, tačiau išmokti ja laviruoti tikrai verta, kadangi pastebėjau nenuginčijamą rezultatų našumą. Linkiu visiem eksperimentuoti, nenusivilti užklupus pirmiem sunkumams, o svarbiausia – pažvelgti į dėstomą dalyką vaiko akimis. Juk  apskritai daugelio dalykų suaugusieji gali išmokti iš vaikų, tuomet tiek mokinys tiek mokytojas pajaučia bendrystės galią, kuri manau ir turėtų būti kiekvieno pedagogo varomoji jėga, kad kaip sakė Egidija, procesas nevirstų Sizifo darbu.

Sveiki visi,

Tikiuosi dar nepavėlavau į diskusiją.

Perskaičiau bendramokslių įžvalgas, daug gražių minčių. Prisidėčiau prie Ginos žodžių, kad „pedagogika iš esmės turi tapti nuolat kintančiu bei mokančiu prisitaikyti mokslu“, kurią paminėjo ir dėstytoja. Muzikos, ar apskritai, meno krypčių pamokos yra specifinės tuo, kad  dauguma atveju yra pasirinktinės t.y. vaikai leidžiami į meno mokyklas dėl to, kad vaikai turi tam pašaukimą arba jų tėvai mano esant juos talentingais, tokie vaikai dažnai yra ir jautresni, reikalingas tinkamas priėjimas. Dar visai neseniai vaikams muzikos mokyklose galėjo dėstyti mokytojai neturintys pedagoginio išsilavinimo, kurie galėjo neturėti žinių apie vaiko psichologiją ir pan., todėl Ginos išsakytose mintyse apie vaikus "kuriems muzika tampa išsilaisvinimu, atsiribojimu nuo problemų, savęs įprasminimu", matau galinčią iškilti problemą-  naudojant netinkamus pagal vaiko amžių, ar pasenusius metodus,, vaikas gali to išsilaisvinimo ir nepatirti ar apskritai- muziką tapatinti su "prievole"- kaip nutiko ir man muzikos mokykloje(pvz.: groti gamas, bet nepaaiškinta kam tai reikalinga ir kur pritaikysiu, o dar po to ir su liniuote gali gauti :)))). Mano galva tai galioja ir tiems pedagogams, kurie yra įsikibę senų mokymo metodų (Pvz.: kaip ir mūsų mokymosi medžiagoje įvardinta  "ugdymo procesas valdomas nurodymais") , nors ir turi senai įgytą pedagoginį išsilavinimą. Nuolatinis mokytojo mokymąsis ir tobulėjimas, naujų metodikų kursai padėtų spręsti mokymo problemas,  mokytojai rasdami naujų mokymo būdų,  galėtų paginti mokinių požiūrį į muzikos mokslą.

Beje, nauja mokinių karta jau yra visiškai kitokie ir dažnai gali mokytis ir tai daro savarankiškai žiūrint filmukus internete ar žaidžiant muzikinius kompiuterinius žaidimus, todėl mokytojams būtų naudinga įtraukti į programas ir šio amžiaus technologijas- pvz. mano dainavimo mokytojas yra rekomendavęs online vokalo pamokas, iš kurių vėliau man reikėdavo parodyti ar nupasakoti, ką naujo išmokau ir kaip tai galėčiau pritaikyti vėliau.

 Septynerius metus mokiusis fortepijono aš nebegalėjau į jį pažiūrėti dar septynerius, nors svajojau groti nuo trejų. Pirma problema mano mokymesi buvo ta, kad turėjau mokytis pagal standartinę visų einamą programą, vietoje to, kad būtų parinkta programa, kuri man būtų buvusi įdomi, čia sutinku su kolege Agne R., kad didžiają dalį sekmės bemokant vaiką nulemtų programų individualizavimas.

Pabaigai norėčiau pasiūlyti muzikos mokytojams žiūrėti į muzikos mokymą ne tik kaip į varžybas ir akcentuoti ne tik technikos ar teorijos žinių svarbą, bet ir auginti vaiko kūrybiškumą- nebijoti leisti vaikui savaip interpretuoti ar improvizuoti, taip vaikui leidžiant pajusti muzikos teikiamą malonumą bei sustiprinti meilę muzikai, o ne atgrąsyti, kaip deje, neretai nutinka.

Ačiū visiems, dalyvavusiems diskusijoje, kuri jau darosi panaši į tai, kaip turėtų būti. Išreiškėte daug gražių ir vertų apmąstymo minčių. Jeigu kas nors, kas dar nedalyvavo šioje diskusijoje, pajus pareigą ir norą pareikšti nuomonę šiais klausimais, galėčiau pasiūlyti apibendrinti ir "sukonspektuoti" paskutiniųjų nuomonių svarbiausius teiginius, atsakančius į pagrindinius mūsų diskusijos klausimus.

Mes studijuojame magistrantūroje. Tai, apie ką mes dabar kalbame, yra muzikinių gabumų kontekstai. Gabumai "nekaba" beorėje erdvėje. Jie identifikuojami ir vienaip ir kitaip lavinami. O lavinimas yra betarpiškai susijęs su pedagoginiu procesu, su socialine aplinka, su kultūros istorija, ugdymo filosofijomis, apie kurias kalbėsimės kitoje diskusijoje. Visa tai labai svarbu, nes padeda suprasti mus dominančius reiškinius ir spręsti problemas, su kuriomis susiduriame.

Šį vakarą oficialiai diskusijos laikas baigiasi. Šios savaitės bėgyje įvertinsiu jūsų darbą ir kiekvienam asmeniškai atsiųsiu komentarus/grįžtamąjį ryšį. Kadangi tai bus pirmoji vertinama diskusija, susitarkime taip:

1. Laikykimės tolesnėms diskusijoms numatytų terminų ir neverskime kurso draugų grįžti į vakarykštę dieną bei skaityti pavėluotai pateiktų jūsų minčių.
2. Prašau neversti ir manęs daryti to paties. Aš turiu įvertinti diskusiją, ne monologą, kai visi kurso draugai jau yra pajudėję pirmyn.

Linkiu sėkmingų studijų. Naudokimės proga išsikalbėti apie tai, kas mums iš tiesų yra labai svarbu.