Title: Pirmoji diskusija
Course: Muzikinių gabumų lavinimas > Forum: 1 užduotis diskusijai

Tai pirmoji mūsų diskusija, kurios aš nevertinsiu. Išmokime taikliai formuluoti atsakymus į užduotus klausimus. Diskusijoje prašoma:

1. Aptarti akademinės muzikos ir masinės kultūros santykį mūsų visuomenėje.

2. Ar šie reiškiniai yra susiję su muzikiniu ugdymu Lietuvoje?

3. Kokią perspektyvą galima būtų modeliuoti (kitaip sakant - ką būtų galima padaryti, kad būtų geriau)?

Nebūtina kalbėti apie viską iš karto. Pasirinkite kas jums artimiau ir apie ką turite savo nuomonę. Diskusijoje turi matytis, kad skaitėte studijų medžiagą.

Diskutuokime iki rugsėjo 23 d. Vėluojantiems - iki pirmadienio (rugsėjo 25 d.).

Pirmiausia, mąstant apie kultūrinį gyvenimą, mintys sukasi apie menininko statusą šiuolaikinėje visuomenėje apskritai. Šių laikų visuomenė yra labai orientuota į materialinę naudą, o menininkas tikrai nėra laikomas vienu sėkmingiausių visuomenės narių, nepaisant jo kuriamo produkto vertės. Vartotojai mažiau domisi kultūriniu šalies gyvenimu, neturi (mažai lavina) poreikio patirti moralinį pasitenkinimą, paminėtina, kad yra ir neišgalinčių sau to leisti, tuo tarpu menininkai kenčia nuo šios kultūrinės degradacijos. Radikalu teigti, kad situacija yra labai prasta – tikrai ne. Tačiau masinė kultūra yra lengviau prieinama, ji vyksta visur ir nuolat, be to, nereikalauja daug laiko, ypatingo pasiruošimo (kaip tik atpalaiduoja) ir žinių. Štai čia iškyla išsilavinimo klausimas. Aplinkos įtaka asmenybei yra milžiniška, todėl bet kokios rūšies spaudimas jaunam žmogui yra visa lemiantis. Grįžtant prie minties, kad menininko, muziko specialybė visuomenėje nebėra elitinė, tiksliau, elitu imama laikyti kitus reiškinius, jau ankstyvojo ugdymo įstaigų ugdytiniai masinės kultūros keliu susidaro įspūdį apie muzikos mokymąsi, tai tampa antriniu dalyku (gal jau yra, nes dar mokydamasi gimnazijoje šiuos dalykus mačiau). Priartinti moksleivius prie meno svarbos suvokimo galbūt galėtų dėstomųjų dalykų integracija, tam tikrų disciplinų apjungimas, programos dėstymas lygiagrečiai ir panašūs metodai.

Ats.: Re: Pirmoji diskusija

Skaitant straipsnius ir Egidijos išsakytas mintis man pačiai kilo daug kontroversiškų minčių. Visų pirma, Egidija taikliai pasakė, jog masinė kultūra yra daug lengviau prieinama, dėl to yra patrauklesnė ir galbūt „aiškesnė“ negu akademinė muzika. Juk per televiziją, socialiniuose tinkluose bei kitose plotmėse sėkmingus matome TV šou projektų nugalėtojus, pop atlikėjus galinčius rinkti žmonių arenas (kurie nebūtinai atlieka kokybišką muziką), taip pat ir įvairiausias „pseudo žvaigždes“, o tame tarpe akademinė muzika yra lyg atskiras pasaulis, lyg sukurtas išrinktiesiems. Kas tapo sėkmingu, garsiu, kieno pavyzdžiu galėtume sekti dažnausiai išgirstame tik domėdamiesi šia sfera. Tad natūralu, jog sektinas bus aiškiai matomas pavyzdys nei boluojantis kažkur migloje. Taip pat manau, jog didžiulę įtaką akademinės muzikos susidomėjimui daro šeimos rodomas pavyzdys, puoselėjamos tradicijos, tad nėra ko stebėtis, jog 25-erius metus nepriklausomybės skaičiuojančioje šalyje vertingos meninės tradicijos šeimose gimsta lėtai ir ne visuose regionuose vienodai (skirtumas didmiesčiuose bei provincijoje nenuginčyjamai akivaizdus). Manau jog tai taipogi siejasi su materealiniu pagrindu, ne paslaptis, jog labiau pasiturintis žmogus dažnai renkasi kitokią laisvalaikio formą nei galintis tegalvoti apie tai, kaip pragyventi.

Mano asmeninėje patirtyje darbe su mokiniais supratau vieną svarbų dalyką: neįmanoma nesudominti žmogaus tuo, kuo pats degi, tad mokėjimas nesuprantamą dalyką žingsnis po žingsnio paversti spalvingu ir patraukliu jau yra mokytojo fantazijos ir mokėjimo prisitaikyti prie individualaus mokinio reikalas. Akivaizdi dauguma ateinančių mokytis muzikos mokinių įsivaizduoja save pop scenoje ir išgirdę žodį „džiazas“ purtosi ir sako neįdomu, per sudėtinga, nemotyvuoja, tad pradedi spręsti rebusą, kaip prijaukinti tai, kas neįprasta ir negirdėta. Ir kiekvienu atveju tenka spręsti vis naujus uždavinius bei taikyti vis kitokias priemones, tačiau didžiausias džiaugsmas aplanko išvydus, jog mokinys pradėjo jausti, kodėl tai yra svarbu ir vertinga, o tai įvyksta beveik visada.

Daugelis vaikų atėję pasakojasi, jog bijojo savo buvusių muzikos mokytojų, pamokos atrodė kaip kančia ir sausa matematika, o po 5 metų solfedžio mokymosi negali atsakyti, kas yra C-dur gama. Manau tai ir atspindi situaciją, jog švietimo reforma visų pirma turi įvykti visų pedagogų galvose, jog mokinio ir mokytojo santykis taptų bendradarbiavimu, o ne mokytojo-mokinio vaidmens pastatymu ir sausos teorijos dėstymu. Manau tai labai stipriai įtakoja jaunų žmonių nenorą domėtis šia sritimi, todėl jaunų mokytojų vaidmuo yra ypatingai svarbus.

Reziume: masinės kultūros įtaka neginčyjamai veikia visuomenės suvokimą, tačiau reikia įsisavinti ir tai, jog daug kas priklauso nuo mūsų pačių – mūsų kaip muzikantų/pedagogų pastangų sudominti, šeimos pastangų puoselėti menines tradicijas, žiniasklaidos atsakomybės kuriant etalonus.

Pritariu Egidijai ir Ginai dėl to, kad masinė kultūra yra lengviau prieinama - tai muzika, iš esmės visur mus supanti: skiriasi nebent jos stiliai (vienur skamba tiesiog pop hitai, kitur house, lounge ar kt.), tačiau ji neabejotinai užvaldžiusi mūsų erdves. Manyčiau, iš čia kyla tokia problema - kai muzika tampa tiesiog fonu, o ne atidaus klausymosi (t.y. intelektinės veiklos) objektu, klausa pamažu pripranta prie tokios muzikos funkcijos; ir tuomet akademinės muzikos - sudėtingesnės, atidesnio klausymo reikalaujančios - klausymasis tampa tarytum pernelyg daug pastangų reikalaujančia veikla. (Žinoma, šią mintį taikau "eiliniam" piliečiui, neturinčiam specialaus muzikinio išsilavinimo, o ne muzikos profesionalams, įpratusiems savo profesinę veiklą, be kita ko, grįsti valia.) Be to, kaip minėjo Egidija, ypač didelė kultūrinio išsilavinimo problema yra regionuose, kuriuose gyvenantys žmonės turi nebent retas galimybes lankyti aukšto lygio kultūrinius renginius, provincijoje dažniausiai klesti smarkiai abejotinos vertės dainorėlių pasirodymai. Kita vertus, jie ten turi paklausą - o tai vėlgi išsilavinimo ir siauro kultūrinio akiračio problema, ir todėl, kaip neretai bebūtų nepalanku finansiškai, būtina skatinti vertingosios kultūros veiklas, edukaciją ir sklaidą regionuose (atvežti kokybiškus meninius projektus ir pan.), nenaikinti muzikos mokyklų - taip po truputį šviečiant žmones ir plečiant akiratį galbūt palaipsniui gerėtų situacija ir vyrautų kur kas kultūriškai sąmoningesnis kontingentas.

Sakyčiau, kad šis dabartinis masinės ir akademinės kultūros santykis yra neišvengiamai paveikęs muzikinio ugdymo situaciją. Kai vaikas aplinkoje girdi vien šiuolaikinę popmuziką ir įpranta prie jos nesudėtingo (neretai ir primityvaus) skambesio, jam natūraliai gali kilti klausimas: o kam mokytis tai, kas sudėtinga ir galbūt nesuprantama, galų gale - net negirdima (!) aplink? Beje, kai pernai dirbau muzikos mokykloje, bene gausiausia buvo vokalo ir gitaros (t.y., akivaizdžių popmuzikos elementų) specialybių mokinių; neretai ypač gitaristų repertuaras būdavo orientuotas į lengvąją muziką (kaip dabar ir dera, orientuojamasi į vaiko poreikius, nebūtinai siekiama paversti jį "sportininku" - būsimuoju virtuozu). Ir štai, prieinant prie šiuolaikinio ugdymo filosofijos, kad mokymasis turi rengti žmogų gyvenimui čia ir dabar, manyčiau, neverta ignoruoti to fakto, kad popkultūra dominuoja, ir jos elitistiškai smerkti mokinių akivaizdoje (tai sukeltų natūralų pasipriešinimą).

Kadangi popkultūra dabartiniam mokiniui yra artimesnė, ji gali tapti vienu iš "raktų" artimesniam pedagogo ir mokinio ryšiui: galbūt verta pasidomėti, kokios muzikos mokinys mėgsta klausytis, kodėl, ir pasidalinti savo pomėgiais - tarytum parodyti pavyzdį, ugdyti skonį; galbūt, šalia rimtesnio repertuaro, verta įtraukti ir kokybiškų lengvesnės muzikos kūrinėlių - nemažas azartas kiltų atlikti žinomą ir dažnai girdimą melodiją, o juk malonumas muzikuoti - tai, dėl ko dauguma ir ateina mokytis muzikos - neturėtų būti pamirštamas ir užmušamas "sportinio muzikavimo"; na, o teorinių dalykų pamokose taip pat galima taikyti analogišką principą, retkarčiais paanalizuojant / užrašant / padainuojant populiaresnę melodiją, o muzikos istorijos pamokose aiškinantis popmuzikos kilmę, akademinės muzikos svarbą jos formavimesi ir tarpusavio ryšius. Iš esmės manau, jog pedagogas turėtų reaguoti į visuomenės pokyčius ir per juos surasti sąlyčio taškus su savo ugdytiniais - man rodos, labai svarbu, kad mokinys jaustų, jog mokytojas gali būti prieinamas žmogus, o ne gyvenantis savo hermetiškame idealų pasaulyje. Ir tada, kai yra tas šiltas santykis, pasitikėjimas ir autoritetas, mokinys tampa žymiai imlesnis pedagogo perteikiamoms vertybėms ir žinioms.

Ačiū merginoms, dalyvavusioms pirmojoje diskusijoje. Labai norėtųsi, kad masinės kultūros išvešėjimo problema nebūtų  tokia aštri, bet ją matome visi. Visko šiame margame pasaulyje reikia, bet kai apsiverčia vertybių hierarchija, imi suprasti koks svarbus vaidmuo tenka pedagogams, kurie ir turėtų padėti susigaudyti toje meno produkcijos gausoje ir išmokytų vertinti bei atskirti tai, kas yra tik fonas, pramoga (ko irgi žmogui reikia), o kas yra asmenybės augimo ir intelekto formavimo įrankiai.

Savaitgalį man pateko į akiratį straipsnis apie Čiurlionį, kur dėstomos Vilniaus licėjaus muzikos mokytojo Jankausko mintys. Įsimintini yra jo samprotavimai būtent apie tą norą viską gauti ir suvartoti lengvai, greitai, be pastangų ir vadinamąsias visuomenės intelekto "žirkles". Jeigu turėtumėte laiko paskaityti, gal taip pat rastumėte sau naudingų pamąstymui minčių:

https://www.15min.lt/m/id/kultura/asmenybe/suprasti-m-k-ciurlioni-kodel-butent-jis-laikomas-genijumi-285-856064

Kadangi mūsų pirmosios diskusijos laikas baigėsi, skelbiu jos pabaigą. Kviečiu studijuoti toliau pagal numatytą kalendorių.