Title: Suzuki mokykla
Course: Muzikinių gabumų lavinimas > Forum: 16 užduotis diskusijai

Peržiūrėkite video įrašus ir aptarkite klausimus:

1. Ar atitinka Suzuki muzikos mokymo metodika psichologų teiginį, kad muzikos mokyme itin svarbi palanki muzikinė aplinka? Kaip ji pastebima Suzuki pamokose?
2. Kokie audijavimo tipai ir pakopos yra akivaizdūs video medžiagoje?
3. Pasidalykite savo nuomone apie įrašus. Ką jūs manote apie netradicinius muzikos mokymo būdus?

Diskusijai skiriamas laikas - iki lapkričio 27 d.

A Friend for Life - Suzuki Violin

Suzuki Beginner Class at the Peaks with Ms. Aria

Ats.: Suzuki mokykla

Mano manymu Suzuki mokymo metodika tikrai atitinka psichologinį teiginį, jog palanki muzikinė aplinka yra itin svarbi vaiko lavinamųjų gabumų laikotarpyje. Iš video įrašų galime spręsti, jog šioje metodikoje ypatingai atsižvelgiama į vaiko amžiaus sensityvumo periodus ir jiem yra suteikiamos naudingiausios bei veiksmingiausios muzikinių gabumų vystymo priemonės, atsižvelgiant į jų individualias savybes. Suzuki pamokose hierarchiškai vystomos audijavimo pakopos – nuo itin svarbaus imitavimo bei atkartojimo skatinimo, ritminio pulso pajautimo iki vyresniems, stabiliuosius gabumus turintiems vaikams gebėjimo įsiminti ir pakartoti muzikos darinius. Pamokose mokomasi susikoncentruoti į atliekamus veiksmus, įprasminti savo veiklą, kas yra svarbu mokymosi motyvacijai skatinti. Tėvų įtraukimas į bendrą veiklą šiuo atžvilgiu yra labai protingas sprendimas, juk kas daugiau tokiame amžiuje vaikams gali būti geriausias pavyzdys bei mokymosi draugas, jei ne jų svarbiausias asmuo – tėtis ar mama. Šiuo atžvilgiu muzikinė aplinka iš pamokų persikelia ir į namus, kas automatiškai kuria visapusę muzikinę aplinką. Suzuki pamokose vaikai ne tik patys muzikuoja, tačiau ir klausosi kitų, socializuojasi atlikdami bendras užduotis, kas yra naudinga ne tik dėl muzikinių gabumų lavinimo, tačiau apskritai dėl bendros vaiko psichologinės raidos. Video medžiagoje matomos penkios E. Gordono nurodytos audijavimo pakopos: trumpų muzikinių darinių įsiminimas ir audijavimas, sąmoningo garsų aukščio ir trukmės, dermės centro ir muzikos pulso audijavimas, klausomos muzikos dermės centro ir metro suvokimas, gebėjimas valingai įsiminti muzikos darinius, gebėjimas įsiminti ir pakartoti muzikos darinius. Taip pat matomi šie audijavimo tipai: pažįstamos ir nepažįstamos muzikos klausymas; pažįstamos muzikos įsiminimas ir gebėjimas ją atlikti mintinai. Kiti svarbūs audijavimo tipai, tokie kaip muzikos užrašymas natomis (ir apskritai natų mokymasis) ar improvizavimas, video medžiagoje nėra matomi, tačiau taip yra galbūt dėl to, jog pagrinde video buvo rodomi vaikai iki 9-11 metų, o remiantis intelekto raidos fazėmis muzikinės teorijos pagrindų naudingiausia yra mokyti stabiliųjų gabumų amžiuje, kuomet vaikai jau gali suvokti sąvokas, analizuoti, sąmprotauti. Peržiūrėjus video medžiagą susidariau nuomonę, jog parinkti mokymo būdai atrodo tarytum yra teisingi, visapusiškai lavinantys muzikinius vaiko gabumus, kuriuos gimdami didesnius ar mažesnius turime kiekvienas, tačiau vis gi Suzuki mokykla manęs iki galo neįtikino. Visų pirma dėl to, jog griežta disciplina bei ypatinga dėmesio koncentracija yra tikrai labai sudėtinga užduotis ankstyvame amžiuje ir per ankstyvas vaiko subrendimas bei rimtumas gali turėti ne tik teigiamų, tačiau ir neigiamų pasekmių. Juk vaikas visų pirma yra vaikas ir turi teisę džiaugtis savo vaikyste, o ne tik kasdien kartoti nesuskaičiuojamus pasažus siekiant tobulybės. Man Suzuki pamokų atmosfera pasirodė per šalta vaiko akimis, kuriose turėtų būti daugiau džiaugsmo bei lengvabūdiškumo, suaugusiu juk nėra būti taip smagu :) Kalbant apie profesionalo auginimą, talento puoselėjimą (juk pasak E. Gordono nelavinami gabumai nyksta, o jų gimdami turime visi) viskas yra labai teisinga, tačiau pasirinkimas, kokia linkme nukreipti vaiką ir kokius jo gabumus puoselėti tokiame amžiuje žinoma yra ne jo, o jo tėvų pasirinkimas. Dažnu atveju manau net gi ir tėvų neišpildytų svajonių siekimas, žinoma ne visais atvejais. Žinau tikrai nemažai pavyzdžių, kuomet tėvai nuo vaikystės vaikus vertė mokytis muzikos, jie baigė muzikos mokyklas ir tik turėdami galimybę patys pasirinkti visiems laikams padėjo savo instrumentus į šalį ir iki šiol kaip akmenį ant širdies nešioja vaikystės prisiminimus, kuomet buvo verčiami daryti tai, ko patys niekada nesirinko ir nenorėjo. Žinoma, priešingu atveju, kuomet bėgant laikui vaikas pasirodo ypatingai gabus ir pats yra motyvuotas sieti savo gyvenimą su muzika tokia aplinka yra ypatingai palanki, tačiau pati neleisčiau savo vaiko į tokią mokyklą tol, kol nepastebėčiau jo paties noro muzikuoti bei imlumo muzikai.

Atsakant į pirmąjį klausimą, ar Suzuki mokymo metodika atitinka psichologų teiginį, kad muzikos mokyme labai svarbi muzikinė aplinka, atsakymas būtų taip. Matoma, jog vaikams bandoma sukurti tokią aplinką,kaip ir buvo teigta pirmajame įraše, jog vaikai gali groti, nes jie yra tinkamoje aplinkoje, kuri jiems padeda augti. Tai, kad čia akcentuojamas didelis dėmesys ir į tėvus, reiškia, kad vaikai ima pavyzdį ir iš jų. Įrašuose buvo akcentuojama, kad vaikai pirmiausia mėgdžioja, o šiuo atveju, jie jis mėgdžioja savo tėvus, tai jį paskatina geriau įsisavinti medžiagą. Tad tokiu būdu taip pat yra kuriama palanki mokymosi aplinka. Kadangi vaikai praktikuojasi namuose su tėvais, tai irgi kuria palankią aplinką, nes vaikas ima pavyzdį iš tėvų, atsižvelgdamas į juos jis socializuojasi. Tad nuo tėvų labai daug priklauso. Jei tėvai rodo tinkamą pavyzdį, vaikas tai mato ir kartoja. Taip pat, vaikai gali mokytis ir grupėmis, todėl tuo pačiu jie mato vieni kitus ir per tai mokosi.

Pereinant prie antro klausimo ir pradedant audijavimo tipais, aiškiai pasireiškia pažįstamos ir nepažįstamos muzikos klausymas, pažįstamos muzikos įsiminimas ir gebėjimas ją atlikti mintinai. Tuo tarpu audijavimo pakopos, pastebimo video medžiagoje: nesąmoningas trumpų muzikinių darinių įsiminimas ir audijavimas, sąmoningas garsų aukščio ir trukmės, dermės centro ir muzikos pulso audijavimas, klausomos muzikos dermės centro ir metro suvokimas, gebėjimas valingai įsiminti muzikos darinius, gebėjimas įsiminti ir pakartoti muzikos darinius.

Kalbant apie trečią užduoties aspektą, t. y. mano nuomonę apie peržiūrėtą vaizdo medžiagą, man patiko, kai buvo kalbama, kad čia akcentuojama individualybė ir vienas vaikas nėra matuojamas pagal kitą. Tai yra gerai mano požiūriu, nes kiekvienas vaikas yra skirtingas ir jo mokymosi greitis taip pat yra skirtingas. Taip pat patiko, kad yra mokoma ir per žaidimus, pamėgdžiojimus. Ypač mažus vaikus tai turėtų veikti teigiamai. Kitas dalykas - kai mokytoja paprašė vaikų, kad jie atsigultų ir grotų gulėdami, siekiant, kad jie geriau suprastų, jog groti turi atsipalaidavę. Tokiu būdu žmogus vaikui tai ne tik pasako, bet ir leidžia pajausti, o tai turi didesnį efektą. Be to, čia siekiama, kad vaikas muziką pajaustų, kas padeda ją ir suvokti, ne tik mechaniškai atlikti. Tad šiuo atveju mano požiūris į įvairius alternatyvius mokymo metodus yra teigiamas. Šiuo atveju, čia yra stiprinami tėvų ir vaikų santykiai per muziką.

Tačiau, kaip ir Gina minėjo, kartais atrodo, jog tėvai tikrai bando išpildyti savo neįgyvendintas svajones ant savo vaikų. Pavyzdžiui, viename įraše tėtis akcentavo, kad jis labai gailisi, kad pats anksti nepradėjo groti.Tad gal tai įrodo, kad kartais jie vaikus groti leidžia ne tik dėl jų pačių, bet ir savęs. Taip pat buvo teigiama, kad vaikui geriausia motyvacija yra tada, kai tėvai galvoja, kad vaikas daro kažką nuostabaus. Tad šiuo atveju, ar vaikas grotų dėl savęs ar dėl tėvų? Ar tas muzikos atlikimas jam neštų tokį malonumą, kokį neštų, jei jis tikrai mėgautųsi ją atlikdamas? Įraše labiau pastebimas tėvų užsidegimas, nei pačių vaikų, tačiau taip gali būti dėl to, kad vaikai čia nėra labai daug kalbinami. Tad apskritai, sunku pasakyti, matyt reikėtų didesnio pasigilinimo į Suzuki mokyklą. Tačiau vis tik yra matoma daug teigiamų aspektų, ypač palankios muzikinės aplinkos kūrimas. Tad manau, kad svarbiausias čia yra vaiko noras. Jei vaikas tikrai nori, ne tik tėvai, tada tokie metodai turėtų kokybiškai veikti. Todėl svarbiausia atsižvelgti į jo poreikius ir norus.

Sutinku su Rolandu ir Gina, kad Suzuki metodika atitinka psichologų teiginį, jog palanki muzikinė aplinka yra svarbi vaiko lavinamųjų gabumų laikotarpyje. Video medžiagoje matome, kad taikoma metodika yra kruopsčiai apgalvota. Kaip ir Gina minėjo, laipsniškai vystomos audijavimo pakopos. Net instrumeno užsidėjimas yra įprasmintas, kiekvienas vaikas tiksliai žino, kada ir koks judesys turi būti atliktas, kad tai atliktų teisingai. Vaikai neapkraunami pernelyg dideliu kiekiu informacijos, daugelis dalykų pateikiama žaidimo forma. Smagu, kad vaikai išmokę griežti vos keletą natų jau groja koncertuose. Kitas dalykas, kuris man, kaip ir kolegoms, patiko, tai jog į veiklą įtraukiami tėvai. Vaikas ne tik mato pavyzdį, tačiau tėvai gali stebėti ar vaikas atlieka užduotis teisingai, tai labai svarbu kai formuojama taisyklinga laikysena, rankų padėtis. Mokytojas nežino kaip vaikas namie groja, o jei tėvai žvilgtelėtų, manau sulauktume greitesnių rezultatų ir vaikas nebūtų žalojamas fiziškai, nes pvz, visada su instrumentu sėdėtų taisyklingai. Taip pat man patik, jog vaikai nėra lyginami tapusavyje, kiekvienas yra individualybė.

Vaizdo medžiagoje matyti audijavimo pakopos: trumpų muzikinių darinių įsiminimas, pažįstamos muzikos įsiminimas ir gebėjimas ją atlikti mintinai, muzikos pulso audijavimas.

Tačiau, kaip ir kolegos įžvelgiu ir minusų. Tačiau taip yra todėl, kad man trūksta žinių apie šią metodiką. Kaip ir Ginai su Rolandu, man labiau užsidegę pasirodė tėvai, o ne vaikai. Rodos, kad vaikai tiesiog atėjo, atliko tai,kas liepta ir išėjo. Akimirką pasirodė lyg kokia "robotukų" mokykla. Ypač įstrigo pirmąjame video pasakyti mokytojos žodžiai: "šaunuoliai, šiandien galite nebegroti", sulig tais žodžiais man kažkaip "pranyko" tų vaikų vaikystė.

Pasidalykite savo nuomone apie įrašus. Ką jūs manote apie netradicinius muzikos mokymo būdus?

Kaip jau buvo išsakyta šioje diskusijoje kolegų, Suzuki pamokos suteikia mokiniui palankią muzikinę aplinką. Suzuki metodikoje apskritai siekiama kuo anksčiau pradėti muzikinį lavinimą, kad muzika vaikui taptų tokia natūralia "kalba", kokia yra verbalinė. O video įrašuose matyti, jog atsižvelgiama į natūralią vaiko raidą ir jo sensityviuosius laikotarpius - video įrašuose filmuotiems vaikams taikomi mokymo metodai atitinka natūralias to amžiaus mokinių galimybes, kai tinkamiausia muzikinio lavinimo veikla yra muzikos klausymas ir mėgdžiojimas. Be to, muzikuoti mokomasi su tėvais - pirmiausia, tai palanku psichologiškai, nes tėvai vaikams yra autoritetas ir pavyzdys, be to, tėvai tokiu atveju gali labiau prižiūrėti, ar vaikas groja teisingai (kaip Agnė minėjo, ar taisyklinga, kūnui nežalinga padėtis ir t.t.), o taip pat, kiek žinau, Suzuki metodo vienas iš lavinimo būdų yra ir specialiai parinktų muzikos įrašų klausymas namie, taigi vaikas kaupia muzikinį bagažą ir mėgdžiodamas nesudėtingus muzikinius darinius, ir klausydamas intonaciškai kur kas sudėtingesnių muzikos kūrinių.

Video medžiagoje, kaip jau minėta, pastebimos šios audijavimo pakopos: 1) nesąmoningas trumpų muzikinių darinių įsiminimas ir audijavimas; 2) sąmoningas garsų aukščio ir trukmės, dermės centro ir muzikos pulso audijavimas; 3) klausomos muzikos dermės centro ir metro suvokimas; 4) gebėjimas valingai įsiminti muzikos darinius; 5) gebėjimas įsiminti ir pakartoti muzikos darinius. Paskutinė pakopa - gebėjimas numatyti būsimą muzikos tėkmę - nėra pasiekta, bet ji šio amžiaus vaikams ir nėra būdinga, nes jai reikalinga analizuoti muziką, o ši veikla pagal intelekto raidą pasiekiama tik nuo 11 m. ir vėliau. Kalbant apie audijavimo tipus, įrašuose pastebimi du: 1) pažįstamos ir nepažįstamos muzikos klausymas; 2) pažįstamos muzikos įsiminimas ir gebėjimas ją atlikti mintinai. Išvengiama nepažįstamos ir pažįstamos muzikos skaitymo ir užrašymo - tai vėlgi atitinka vaiko intelekto raidos tarpsnį, nes šioje veikloje naudojamos abstrakcijos (muzikinis raštas), kurį suvokti to amžiaus vaikams nėra būdinga.

Mano nuomone, Suzuki metodika yra naudinga ypač ankstyvojo ugdymo metu, nes ji "netraumuoja" vaiko, reikalaujant jo amžiui nebūdingų loginių operacijų, o kaip tik išnaudoja vaiko amžiaus tarpsnį taip, kad veikla būtų jamtam amžiui būdinga ir palanki; manau, kad taip ugdymo(si) procesas tikrai vyksta natūraliau, o įgūdžiai - tvirtesni, nes atitinka vaiko galimybes. O iš natų grojama, muzikinis raštas skaitomas jau vėliau  - kai mokinys būna tam pasirengęs, pramokęs "kalbėti" muzikos kalba, t.y. muzikuoti (nors ir mėgdžiojant, atkartojant), turi sukaupęs klausinės patirties. Tačiau bent jau man atrodo, kad šis, sakykime, "robotiškumas" (tinkamas ankstyvuoju metu) vyresniame amžiuje kaip tik trukdo, nes Suzuki metodas yra apribotas tik jam sudaryto repertuaro (sudėtingėjančių knygų), didelis dėmesys tebeskiriamas specialių "teisingų" įrašų klausymui, t.y., nors ir siekiama suteikti vaikui muzikavimo džiaugsmą ir laisvę, bent jau aš jos nematau šiuose kartojimu, etalonais ir apribojimais grįstuose mokymo procesuose.

Vėluodama įsijungiu į diskusiją ir antrinu kolegoms. Palanki muzikinė aplinka yra vienas pirmųjų kriterijų, kalbant apie muzikos mokymąsi. Pritardama nuomonei pridėčiau, kad tai svarbu ne tik vaikams, tačiau padeda net ir profesionalams :) Suzuki metodas patrauklus pirmiausia tuo, kad į procesą įtraukiami tėvai. Šiandieniniame pasaulyje retas tėvelis gali skirti laiko ir dalyvauti vaikučio pamokose, sistema tam itin nepalanki, tačiau šis principas ypač sveikintinas: juk vaikai mokosi mėgdžiodami, o pirmiausia mėgdžioja savo aplinką, tėvelių elgesį, tad motyvacija stebint tėvelį besimokantį groti ar grojantį vaiko akyse turėtų išaugti dešimt kartų, nes juk tėvelis taip daro (žinoma, vėlgi, ne kiekviename amžiaus tarpsnyje tai veikia, todėl reikia nepavėluoti ir su tuo).

Labai akivaizdūs kolegų jau išskirti svarbūs audijavimo tipai tokie, kaip nesąmoningas muzikinių darinių įsiminimas, gebėjimas valingai įsiminti muzikos darinius, gebėjimas įsiminti ir pakartoti muzikos darinius ir kiti išties yra pirmieji žingsniai į muzikavimą. Dar vienas dalykas, kurį pastebėjau, susijęs apskritai su muzikos atlikimu ir psichologiniais to niuansais – pratinimas muzikuoti prieš auditoriją. Net grojant vieną natą skirtingomis ritminėmis formomis. Tai tikrai svarbu, ypač tiems, kurie negimė bebaimiai scenos atlikėjai. Kadangi pati išskirtinai skambindama fortepijonu jausdavau didžiulį jaudulį lipdama į sceną (ko nejaučiu nei dainuodama, nei kalbėdama viešai), puikiai įžvelgiu ankstyvo pratinimosi prie viešo atlikimo svarbą. Tai tikrai įkvepia pasitikėjimo, užtikrintumo, galų gale įpratimas vysto ramybę, kuo dažniau tai daroma, tuo ramiau ir patogiau jaučiamasi tame.

Bet kas, kas visuomenėje vadinama sąvoka „netradicinis“ dažnai turi jei ne neigiamą, tai bent skepsiu persmelktą konotaciją. Netradiciniai muzikos mokymo(-si) būdai šiuo atveju, mano nuomone, būtų vienas iš patrauklesnių ir teigiamą rezultatą suteikiančių fenomenų. Be abejo, kaip ir visuomet, vienas šablonas netiks visiems individams. Todėl pavojinga neužsižaisti su vaikui visiškai netinkama mokykla. Labai slidu yra ir su tuo bandymu pastebėti, ar vaikas gabus ir ar jam to reikia, ar ne. Pamenu save: buvau iš tų vaikų, kurie patys užsigeidžia į muzikos mokyklą, jaučiau tikrai didelį potraukį muzikai, tačiau po 4 metų fortepijono klasėje supanikavau ir pagalvojau, kad pavargau nebūti vaiku ir noriu mesti muzikos mokyklą. Išties, kaip Gina pastebėjo, vaikams, turintiems didelį užimtumą, yra sunku spėti dar ir būti vaiku. Viena vertus, aplinka galėjo man tai leisti, nes juk vaiko poreikiai yra svarbūs. Tačiau buvau ilgai įkalbinėjama (ypač todėl, kad potencialas tikrai buvo), ir galiausiai likau toliau mokytis, dėl ko, beje, labai džiaugiuosi. Bet kaip ir minėjau, kad ir kaip gal despotiškai nuskambės, kartais nereikia vadovautis vien vaikų kaprizais „noriu nenoriu“, reikia tiesiog akylai stebėti, bandyti ir jausti, kam yra laikas ir koks būdas reikalingas. Ir, be abejo, bandyti: veiklas, būdus, instrumentus, mokytojus, metodus. Galiausiai vis tiek bus pasirinktas tinkamiausias.

Ačiū viesiems, dalyvavusiems diskusijoje. Vertinu jūsų gebėjimą pamatyti ir pagrįsti savo nuomonę apie teigiamas ir, jūsų nuomone, neigiamas/mažiau patikusias/abejotinas Suzuki pamokų įrašų puses. Šis metodas savo esme nėra netradicinis pasaulyje. Jis yra vienas "iš". Netradicinis jis yra mums, propaguojantiems savąją mokyklą, kuri tradiciškai orientuota į muzikavimą nuo ankstyvos vaikystės ugdant muziką profesionalą. Manau, kad būtent su šia muzikos mokymo didaktika yra atėjęs vaikų skirstymas į gabius ir negabius: jeigu neišeina "išspausti" konkurso laureato, reiškia, vaikas yra negabus. Anaiptol. Mes neturime gabaus klausytojo ugdymo metodikos...

Taigi netradicinis mokymo būdas yra tradicinis, kai apie muzikos mokymą galvojame kaip apie labai svarbią žmogaus ugdymo dalį, nesiekiant bet kokia kaina stebinančio rezultato. Matyt, todėl ir kalbame apie prarastą vaikystę, kai iš vaiko reikalaujama daugiau, negu jis gali padaryti tam tikrame amžiaus tarpsnyje. Manau, kad tiems, kurie gilinsis toliau į muzikos pedagogikos subtilybes ir kitose šalyse turima patirtimi, pasidomės daugiau ir atras dar daug labai naudingų dalykų, kurie gali būti įdomūs ir naudingi. Šiais laikais susirasti informaciją yra tikrai nesunku. O kritiškai mąstyti ir pasirinkti jūs jau gebate. Metodas turi būti tinkamas ne tik vaikui, bet ir priimtinas mokytojui. Tai yra labai svarbu.

Skelbiu šios diskusijos pabaigą.