Title: Absoliučioji muzikinė klausa
Course: Muzikinių gabumų lavinimas > Forum: 11 užduotis diskusijai

Absoliučioji muzikinė klausa, taip pat kaip ir muzikiniai gabumai, labai dažnai mistifikuojama, ji dažnai laikoma muzikinio talento ar ypatingų gabumų požymiu. Ką jūs apie tai manote? Kokią turite patirtį, susijusią su absoliučiąja muzikine klausa?

Jūs turite galimybę pasirinkti ir dalyvauti vienoje iš pasiūlytų diskusijų - 11-oje arba 12-oje.

Pirmasis iš atminties iškyla genialusis M. K. Čiurlionis kaip puikus sinestezijos pavyzdys. Girdėti garsą ir matyti spalvą ir atvirkščiai suteikė jam ypatingą dovaną. Gyvenime nesu susidūrusi su panašiais fenomenais, tačiau, nors ir nemažai tyrinėta ir ne tokia jau mistiška, absoliuti klausa man vis dėlto yra gana antgamtiškas reiškinys. Visuomet labai žavėjausi žmonėmis, turinčiais šią ypatybę. Mąstydavau: kaip jiems gerai, jie viską girdi, gali puikiai intonuoti solfedžio pamokoje arba pamiršę kūrinio tekstą prikurti iš klausos! Tačiau patys jie niekada nereiškė ypatingo džiaugsmo ir pasitenkinimo tuo, kad gali pasigirti absoliučia klausa. Dažnai draugė net sakydavo, kaip jai sudėtinga tiesiog pasiklausyti koncerto ar elementariai gyventi, nes kiekvienas durų girgždesys ar nusikosėjimas turi aiškią natą mintyse. Taip, tai tikrai labai padeda rimtai dirbant su muzika, transponuojant, transkribuojant, moduliuojant, improvizuojant! Tačiau esu susidūrusi su kasdienybėje absoliutininkų nepalankiai vertinama tobula klausa. Taip pat pažįstu žmonių, kurie yra netoli absoliučios klausos arba yra labai gerai ją išugdę. Panašiai kaip su išugdytu ritmo pojūčiu, su kuriuo esu susidūrusi, taip ir su absoliučia klausa – nors ir labai mistiška ir neįtikėtina tai atrodo, vis dėlto sunkus ir orientuotas darbas gali duoti net labai neįtikėtinų rezultatų. O ir turima absoliuti klausa gali silpnėti. Taigi, peršasi išvada, kad absoliuti klausa yra kaip bet koks kitas gabumas, kurį reikia lavinti, puoselėti ir nuolat judinti.

Pritariu Egidijai, jog kiek teko bendrauti su absoliučią klausą turinčiais žmonėmis, jie dažniausiai nelaiko šios prigimtinės savybės privalumu, o dažniau kaip tik vadina našta. Galime tik įsivaizduoti, kiek gali varginti toks subegėjimas, kuomet norom nenorom tavo smegenys identifikuoja kiekvieną aplinkos garsą, o bet kokiame koncerte jautiesi kaip dantisto kėdėje, kadangi kiekvienas bent kiek nederantis garsas  sukelia tarytum dantų skausmą. Neveltui panaudojau šį palyginimą, nes jį esu ne kartą girdėjusi iš savo tėčio, kuris turi absoliučią klausą. Ir tikrai pamenu ne vieną atvejį, kuomet jis tiesiog pašokdavo ir išbėgdavo iš kambario žiūrint kokį koncertą per televiziją, arba užsidengdavo ausis koncerto metu. Dažnai nesuprasdavau, kodėl taip yra, kol jis vieną kart nepasakė šio palyginimo: "nederantis garsas man yra tarytum dantų skausmas, sudiegia per visą kūną", ir tikrai, matant jo perkreiptą veidą šis unikalus bruožas dažnai nebeatrodydavo toks didelis privalumas. Tiesa, kadangi jis pasirinko muzikanto kelią tai ši savybė jam dažnai ir padeda vadovaujant tiek vokaliniams tiek instrumentiniams kolektyvams, o ypatingai derinant instrumentus - dažniausiai jam nereikia naudotis jokiomis pagalbinėmis priemonėmis. Kadangi abu tėvai yra muzikantai, mes visi trys vaikai paveldėjome muzikinę klausą, nors absoliučios nei vienas. Tačiau visiškai pritariu, jog
tai yra lavinamas dalykas, kadangi kasdien dirbdama su muzika jaučiu, jog įgūdis atskirti garsus ryškiai lavėja, nors vaikystėj tikrindami absoliučios klausos paveldimumo galimybę tėvai jos požymių neaptiko - klausa buvo puiki, be vargo galėjau atkartoti garsus bei ritmiką, tačiau to neužtenka, jog būtų konstatuota absoliuti klausa. Dabar galiu atpažinti garsus, kadangi kasdien mokau vaikus solfedžio ir garsą la galiu atpažinti bei padainuoti be jokio atspirties taško, ko anksčiau negalėdavau, tad manau klausa yra tikrai lavinamas dalykas. Kartais būna labai keista susidurti su vaikais, kurie puikiai gali išmokti dainą, tačiau reikia daug laiko, kol pradeda atskirti, kada melodija eina aukštyn, o kada žemyn, kada ji skamba mažoriškai, kada minoriškai, taip pat atskirti tonus nuo pustonių, tačiau įdedant nemažai darbo ir pastangų rezultatai tikrai pasimato ir tai tikrai nereiškia, jog vaikas yra negabus, tiesiog gabumų kombinacija kiekviename yra skirtinga. Galiu drąsiai teigti, jos mes kiekvienas esame ypatingai individualūs ir skirtingi ir kol neišbandome kai kurių dalykų net negalime nuspėti, kaip mum seksis. Man puikus to pavyzdys buvo mano brolis, kuris niekada nesimokė muzikos, nedainavo, muzikos rašto nepažįsta ir šiemet pirmą kart išgirdau jį dainuojant prie laužo su gitara ir likau labai nustebinta kaip nepriekaištingai jis intonuoja, valdo balsą ir kaip jautriai sugeba perteikti muziką. Žinoma, augimas muzikinėje aplinkoje negalėjo neturėti įtakos, tačiau būtų buvę labai įdomu, kaip jam būtų sekęsi, jei nuo vaikystės būtų mokęsis muzikos, galbūt taip pat būtume sužinoję, jos jis turi absoliučią klausą? Juk negalime nustatyti, kol žmogus apskritai nėra susidūręs su muzikos raštu. Kalbant apie pateiktus video buvo labai įdomu sužinoti apie sinesteziją, neteko apie tai girdėti ar pažinoti žmonių, turinčių tokį požymį, nors manęs nei kiek nenustebino tokio reiškinio buvimas, kadangi nuo vaikystės muzikos klausydavau užsimerkus ir galvoje piešdavau spalvas, piešinius, darau tai ir iki šiol ir manau kad muzikos bei vaizdo negalėčiau įsivaizduoti, tai man tarytum neatsiejami dalykai. Yra begalės nepaaiškinamų dalykų, apie kuriuos galėtume diskutuoti ir gilintis, tačiau mano romantiška prigimtis dažniau norėtų kai kuriems dalykams nesuteikti pavadinimo ir leisti likti nežemiškiems bei ypatingiems :)

Pirmiausia manau, kad absoliuti klausa nėra ypatingų muzikinių gabumų rodiklis vien dėl to, kad juos apsprendžia gerokai daugiau elementų, nei vien garso aukščio atpažinimas - juk muzikantui svarbu ir harmoninė klausa, ir ritmikos pojūtis, ir muzikinis jautrumas, ir kt. Tai, kad mokinys turi absoliučią klausą - gerai, bet man tikrai atrodo, kad ženkliai svarbesnė yra reliatyvioji, klausos ryšiais skambančius garsus susiejanti - visumą suvokti juk svarbiau nei paskirą garsą.

Sutinku su Gina ir Egidija, kurios išsakė mintį, jog tai turi būti lavinamas ir puoselėjamas dalykas. Iš asmeninės patirties galiu pasidalinti, kad absoliučios klausos požymių įgijau besimokydama muzikos mokykloje. Mano specialybė buvo smuikas, o juo grojant, kaip žinia, labai svarbu tiksliai išgirsti intonuojamus garsus. Ir turbūt nuo kokios 2 ar 3 klasės suvokiau, kad tarsi girdžiu grojamo garso pavadinimą. Bet nemanau, kad turiu tą tikrąją absoliučią klausą - na jei kažkas kosėja ar durys girgžda, man tie garsai “nekalba” natomis, bet skambant kūriniui, tonaciją įvardinti galiu, “girdžiu” atskirų natų pavadinimus. O kalbant apie naudą -  aišku, griežiant smuiku tiesiog būtina girdėti, teisingai ar neteisingai intonuoji, tad šiuo atveju vienareikšmiškai nauda akivaizdi; taip pat, pvz., solfedžio pamokose būdavo labai lengva diktantus užrašyti, ypač vienbalsius, tačiau kai prasidėjo dvibalsiai, problemų iš pradžių kilo, nes ten jau svarbu nebe viena melodija, o ir garsų santykiai, lygiai taip pat ir kai reikėdavo akordų sekas atpažinti, irgi ne iš karto viskas lengvai ėjosi - manau, kad lengviau tiems, kurie turėjo puikiai išlavintą reliatyviąją klausą. Be to, pastebėjau, kad tikrai jautriau reaguoju į netikslią intonaciją, ir tai iš tikrųjų labiau erzina, nei yra kažkoks privalumas (išskyrus tada, kai groji pats, žinoma) - kartais aplinkiniai net nesupranta, ko aš taip raukausi klausydama, nes jiems viskas skamba gerai… Ir dar galiu pridurti - mano muzikalumui (konkrečiai muzikiniam jautrumui, ekspresyvumui) tai neturėjo absoliučiai jokios teigiamos įtakos: kokia buvau susikausčiusi scenoje, tokia visuomet ir likau - nei techniškumo, nei išraiškos išugdyta absoliuti klausa nepaveikė.

Taigi tiek ir naudos iš jos - grojant savo instrumentu, ji buvo, bet labai specifinė, o šiaip kartais tas įgūdis net trikdo, kai nori tiesiog “paprastai” girdėti muziką, o kartu neišvengiamai girdi ir garsų pavadinimus, tada būtinai, net nejučia, imi nustatinėti, kokia tai tonacija ir t.t. Taigi apskritai absoliučios klausos tikrai nelaikyčiau kažkokiu išskirtinį muzikalumą liudijančiu dalyku - jei jis yra, puiku, mokiniui kai kur naudos bus, bet tokia klausa tikrai nėra reikšmingas dalykas bendram muzikalumui.

Ats.: Absoliučioji muzikinė klausa

Labai gražus Ginos pateiktas pavyzdys apie tėtį. Pasakojimas aiškiai parodo, kad absoliuti klausa nėra lemiamas muzikinių gabumų požymis ir kad ji nėra paveldima.

Suprantama, kad muzikinė apllinka, kurioje mes "mirkstame" turi labai didelę įtaką mūsų gabumų raidai. Kuo gabesni esame, tuo greičiau, daugiau pasiekiame, giliau jaučiame ir daugiau galime duoti klausytojui. Pedagoginiu požiūriu mums labai svarbu žinoti, kad absoliuti klausa tikrai nėra išskirtinių gabumų požymis. Todėl su vaikais, turinčiais absoliučią klausą taip pat reikia nuoširdžiai dirbti ir labiausiai atkreipti dėmesį į jų emocionalumą. Absoliutus garsas yra tik jo aukštis, viena iš garso materijos savybių. Bet muzikinio garso ir muzikos prasmė slypi garso išgavimo niuansuose ir jų sekų intonavime. Kitaip tariant, tam tikro aukštumo garsas tampa muzikiniu tik tuomet, kai atskleidžiamas jo turinio sensityvusis turinys. Taigi - ne "ką" (t.y. kokio aukštumo garsą), o "kaip" muzikoje yra svarbiausia.

Ačiū už disusiją.

Muzikinė klausa man taip pat atrodo gan mistiškas dalykas. Atrodo, kad tai lyg ir dovana, bet tuo pačiu, kaip ir buvo minėta, tam tikra našta, nes ji tuo pačiu gali sukelti ir diskomfortą gyvenime, jei girdimi garsai sukelia nemalonius pojūčius.

Nors apskritai, dažnai galima išgirsti, kaip kiti žavisi tais, kas turi absoliučią klausą ir jiems tai atrodo kažkas itin įspūdingo. Žinoma, tai įspūdinga ir neįprasta, reta, tačiau, kaip ir buvo kalbėta, tuo pačiu tai gali nešti ne tik privalumus, bet ir atvirkštinius dalykus, jei pats asmuo jaučiasi negerai dėl šio savo "dovanos".

Tuo tarpu sinestezija man buvo iki šiol negirdėtas dalykas. Šis fenomenas atrodė itin įdomus, kai tu gali jausti garsus per spalvas, skonį ir pan. Dažniausiai klausydamasis muzikos jauti tam tikrą nuotaiką arba matai tam tikrus vaizdus, susijusius su ta kuriama nuotaika. Tačiau kai girdint garsą yra matoma konkreti spalva ar jaučiamas konkretus skonis, tai jau atrodo neįprasčiau.

Tad apskritai, galiu tiegti, kad buvo įdomu pasigilinti į šiuos dalykus ir džiugu, kad yra vykdomi įvairūs tyrimai, padedantys suprasti ir pasilgilinti į tokius muzikinius fenomenus. Taip palaipsniui gali suprasti, kaip įdomiai veikia žmogaus smegenys. Tad iš tikrųjų gerai, kad moksliniai tyrimai yra vykdomi ne tik apie pačią muziką, bet apie žmogų ir muziką.