Title: Kokia filosofija mus užaugino?
Course: Muzikinių gabumų lavinimas > Forum: 3 užduotis diskusijai

Visi mes turime mūsų pačių ugdymo patirtį, kurią dabar galime reflektuoti - atsigręžti atgal ir panagrinėti kokioje mokykloje užaugome. Susipažinę su vadovėlyje pateikta medžiaga, pabandykite savo mokymosi patirtyje įžvelgti švietimo filosofijų apraiškas.

Kaip jūs buvote mokomi?

Kaip ketinate patys mokyti?

Diskusijos termino pabaiga - spalio 9 d.

Ats.: Kokia filosofija mus užaugino?

Sveiki,

Savo patirtyje išskirčiau dvi švietimo filosofijas, kuriomis mane mokino mokytojai skirtinguose laikotarpiuose/skirtingose srityse: persenializmo bei egzistencializmo.

Gimnazijoje, kurią baigiau, mokslas buvo paremtas ryškiais persenializmo filosofijos bruožais: mokytojas dėsto nenuginčyjamas istorines tiesas, vaikas stengiasi viską „iškalti“ ir atkartoti,  medžiaga nėra nagrinėjama praktiniam gyvenimiškam pritaikymui, tad mokinys iki galo nesupranta mokėjimo naudos. Dėl šios priežasties daugelį mokykloje mus mokytų disciplinų galiu laikyti niekinėmis, kadangi jų žinios išgaravo po paskutinių „iškaltų“ atsiskaitymų, taip ir neradę vietos įsitvirtinti ir prisitaikyti realiame gyvenime. Galiu išskirti vienintelio istorijos mokytojo pamokas, kuriose buvo juntamos ryškios progresyvizmo filosofijos apraiškos – pamokos visuomet būdavo kitoniškos, improvizuotos, šalia istorinių įvykių mokytojas visuomet pateikdavo savo analizes iš asmeninės patirties, taip kurstydamas mūsų susidomėjimą. Tikiuosi, jog praėjus laikui daugelyje mokyklų persenializmo bei esencializmo filosofijas pakeis daug efektyvesnės ir šiuolaikiškesnės progresyvizmo, rekonstruktyvizmo, ar egizistencializmo filosofijos, atsigręžiančios į mokinį.

Deja, tačiau ta pačia mokymo filosofija vadovavosi ir muzikos mokykla, kurią lankiau – „sausas“ teorijos dėstymas, neatsižvelgiant į vaiko amžių, gabumus bei psichologines savybes gąsdino ir vargino, tad muzikos mokyklai tapus didžiule našta baigti jos nebenorėjau. Mokytojo požiūris į mokinį buvo itin šaltas ir nuošalus – bendrystės ryšys nebuvo kurstomas nei tarp mokytojo su mokiniu, nei su kartu besimokančiais bendraklasiais, tad šalta atmosfera ir įtampa mane daugeliui metų atbaidė nuo muzikos mokymosi.

Galbūt mano muzikinis kelias tuo ir būtų užsibaigęs, tačiau nuo vaikystės mane lydėjo dar viena švietimo filosofija: egzistencializmas, kuria rėmėsi mano tėvai, abu dirbę muzikos pedagogais. Pagrindiniu muzikos mokytoju nuo pat mažumės buvo tėtis, mokinęs mane dainavimo, ugdęs individualumą, skatinęs kūrybinę raišką, visuomet leidęs pasirinkti norimas nagrinėti sritis bei vis ieškodamas naujų sudominimo būdų. Dirbdamas mokykloje su mokiniais jis taip pat remdavosi šia filosofija, dažnai dalyvaudavau jo pamokose ir stebėdavau santykį su mokiniais, kuris visada būdavo šiltas ir pagarbus, galbūt dėl to mano pačios pedagoginėje veikloje yra svarbios tos pačios vertybės, kurias nuo vaikystės kaip pavyzdį mačiau savo tėvų ir netgi savo senelių pedagoginėje veikloje, kurie taip pat dirbo mokytojais.

Kalbant apie savo patirtį buvo labai įdomu paskaityti visų filosofijų aprašymus ir rasti daugelio jų požymių savo pedagoginėje veikloje, tačiau ryškiausiai išskirčiau progresyvizmą, humanizmą, rekonstruktyvizmą bei egzistencializmą. Mano svarbiausi tikslai pedagoginėje veikloje yra šie: abipuse pagarba paremtas santykis su mokiniu, jo individualumo puoselėjimas, žingeidumo kurstymas, išmokinimas pačiam mokytis bei suprasti savo tikslus. Mokiniui skiepyti tai, jog svarbu pačiam nuolat ieškoti atsakymų kasdienėje veikloje tam, kad pamokos metu galėtų pateikti iškilusius klausimus, jog galėčiau jį „užvesti ant kelio“, o ne tik paduoti atsakymus ant lėkštutės. Taip pat ypatingai svarbios geros emocijos – su mokiniais ne tik mokomės, bet ir bendraujame, žaidžiame, švenčiame gimtadienius, kuriame glaudų tarpusavio ryšį, kuris skatina vaikams bendruomeniškumo jausmą. Dar vienas svarbus bruožas – jų nuomonės paisymas, šalia privalomų dalykų jie visada turi teisę rinktis, kas jiem yra aktualu bei įdomu, taip pat yra nuolat skatinami laisvai reikšti savo nuomonę bei kūrybines idėjas.

Mintimis keliaudama mokyklos laikais suprantu, kaip sudėtinga, bet kartu paprasta jaunam žmogui suvokti save. Sakydama, kad sudėtinga, turiu omenyje tai, jog jauna asmenybė gali pasimesti ir arba pasiduoti sau netinkamai krypčiai, arba perdegti, bandydama mokytis visoms filosofijoms tinkamais metodais, bet kartu paprasta dėl to, kad skirtingos filosofijos padeda suprasti, kas individui tikrai netinka, o kas priimtina. Pati patyriau bene visų švietimo filosofijų įtaką ir tai man padėjo, nes buvau tarp antrojo tipo individų, be to, paraleliai visada mokiausi muzikos, kas padėjo dar geriau susiorientuoti, koks mokymosi būdas man tinka ir ko aš pati noriu. Džiaugiuosi, kad mano mokymosi procese dalyvavo išties nemažai ne tik savo srities profesionalų, tačiau puikių pedagogų (nes, žinia, ne visi puikūs specialistai buvo ir puikūs pedagogai, kad ir kaip bebūtų gaila, o nuo to, matyt, labai didele dalimi priklauso ir filosofija, kuria pedagogas remiasi). Daugiausia patyriau egzistencializmo ir progresyvizmo apraiškų, be abejo neišvengiau ir perenializmo. Galiu pasidžiaugti, kad kaip ir Gina, augau pedagogų šeimoje ir gana anksti pradėjau suvokti ir atskirti, kokie būdai, priemonės ir apskritai filosofija man yra priimtina ir pastebėti bendraamžių sunkumus, kai procesas neatitikdavo jų pačių.

Kadangi neturiu pedagoginės patirties ir kol kas neketinu su tuo susidurti, negaliu tiksliai įvardyti savo taikomos švietimo filosofijos, tačiau galiu pasiremti pavyzdžiais iš savo gyvenimo ir, manau, tai puikiai atskleidžia esmę. Visada galvojau, kad mano draugė yra gana beviltiška klausos atžvilgiu. Tikiu, kad visi žmonės turi klausą, tik nevienodai turi ją lavinti, tačiau atrodė tikrai prastai. Ritmas jos pasaulyje visai neegzistavo. Kartą sugalvojau padovanoti jai ukulelę (su intensija, kad ir pati pagrosiu, ir gal ji susidomės). Ji prabėgšmais vis prisiliesdavo prie instrumento ir po kiek laiko pastebėjau jos ritmo pojūčio pagerėjimą. Tai buvo ne tik įrodymas, kad reikalai yra pakeičiami, bet ir tai, kad žmogaus susidomėjimas yra pirmas žingsnis link rezultato. Panašiai buvo ir su jos klausa: ji niekad nesistengė specialiai mokytis, dirbti ties tuo, tačiau kai susidomėjo indiškomis mantromis ir ėmė jas giedoti, jos intonavimas ne pagerėjo, o tiesiog atsirado! Tai puikiai iliustruoja egzistencializmo naudą mokymosi procese. Tai, kas orientuota į asmenybę, individualumą, visada yra tiesus kelias į sėkmę. Be abejo, mokymo ir mokymosi procese yra labai sudėtinga sekti kiekvieno individo polinkius, sugebėjimus, tačiau filosofija, kuria vadovaujamasi, per bendrumą, kurį diktuoja būtinos praeiti programos ir normos, gali puikiai atskleisti individualumą, kuris yra pagrindinis tikslas asmens mokymo ir mokymosi procese.

Skaitydama kolegių pasisakymus, truputį - "baltai" - joms pavydžiu, nes matau, jog jos buvo ugdomos įvairesnių filosofijų kontekste; įdomu, kad patyrė ir egzistencializmo įtaką, nes skaitydama pirmą poskyrį ir "skenuodama" savo patirtį, galvojau: na, labai jau idealistiškai šios filosofijos skamba - kažin, ar išvis sutikčiau žmonių, kurie jų labiau paliesti. Pasirodo, sutikau (bent virtualiai) :)

Mėgindama apmąstyti savo mokyklos laikų patirtį, kaip ryškiausias mane supusias filosofijas galėčiau išskirti turbūt visų patirtą perenializmą, esencializmą, galbūt kažkiek progresyvizmo. kalbant apie bendrąjį lavinimą - tiek pradinėje mokykloje, tiek 5-8 kl. dauguma mokytojų mokė turėdami aiškų pagrindinį tikslą: "išeiti programą" ir išmokyti dalykinių žinių. Apie asmenybės poreikius net nebuvo kalbos; na, nebent jei pamatydavo, kad mokinys yra gabesnis, pasiūlydavo papildomo darbo, ruoštis dalykinėms olimpiadoms / konkursams ir pan. ,Mokymosi "įdomumas" man priklausydavo nuo to, kiek pats dalykas (sakykime, vadovėlyje pateiktos žinios) pasirodydavo įdomus, o ne kaip jį pateikdavo mokytojas, nes absoliučia dauguma atvejų mokymo modelis buvo "dėstymas-vadovėlio skaitymas-praktinės užduotys pratybose / sąsiuvinyje". Ko gero, nuo mokslo manęs neatgrasė tai, kad apskritai tuo metu man labai mažai tekdavo įdėti pastangų geram rezultatui pasiekti, taigi nesikankindavau valandų valandas "kaldama" vadovėlį, tačiau mokykloje praleisto laiko įdomiu nepavadinčiau. Kažkiek kitaip buvo perėjus į gimnaziją, kurioje mokymas vėlgi buvo orientuotas į žinias, tačiau veikiau esencialistinis, neretai buvo pabrėžiama, jog mokykla siekia išugdyti įvairiapusiškai išsilavinusią asmenybę, kuriai gausios ir gilios žinios padės būti sėkmingai, turėti gerą karjerą (na, pvz., visus metus gana intensyviai mokėmės programavimo, nes jis "labai lavina logiką ir mąstymą"; beje, jis man klaikiai nesisekė ir kone buvau ėmusi manyti, kad to loginio mąstymo, matyt, neturiu). Galbūt tik  lietuvių kalbos mokytoja turėjo kažkiek egzistencialistinių intencijų, savo pamokose sakydavusi, jog vieną ar kitą kūrinį mums reikėtų perskaityti ne “dėl programos”, o dėl to, kad turtintume save kaip asmenybes, be to, visuomet palaikydavo kūrybiškesnį, o ne tik šabloninį, mąstymą rašto darbuose ir kt.

Gaila, kad muzikos mokykloje - ten, kur tikrai didelės galimybės užsimegzti individualiam santykiui ir iš arti pažinti žmogų - taip pat vyravo į žinias orientuotas mokymas, o didžiausia patirta laisvė būdavo iš kelių siūlomų kūrinių pasirinkti mokytis groti labiau patikusį. Apie saviraišką beveik nebūdavo kalbama: interpretacijos turėjo atitikti mokytojų numatytąsias, o emocinė raiška irgi likdavo antrame plane po neabejotinai reikšmingesniais laikytų techninių reikalavimų; be to, kadangi man labai sunku būdavo reikšti savo emocijas grojant, kažkaip ekspresyviai muzikuoti, tai turbūt mokytojai su tuo susitaikė ir daugiau koncentravosi į technines užduotis. Muzikos teorinių dalykų pamokos taip pat iš esmės būdavo mokytojo diktuojamų žinių konspektavimas, pratimų dainavimas ar uždavinių sprendimas, mokytojai nei patys aiškindavo, nei skatindavo kvestionuoti dalyko prasmės - svarbiausia būdavo, kad teisingai atliktume užduotis.

Turiu vienerių metų pedagoginio darbo patirtį ir dar apie pusantrų metų praktikos, ir nebuvau patenkinta savo darbo rezultatais, nes nesugebėjau suderinti mokyklos valdžios reikalavimo (“svarbiausia - išmokyti dalyko”) ir savo pačios idealistinių norų (“pedagogas turi unikalią galimybę prisidėti prie asmenybės ugdymo”). Savo tolesnėje pedagoginėje veikloje visgi labiau orientuočiausi į progresyvistinę filosofiją (manau, jog muzikos teorinių dalykų tikrai galima patraukliai ir efektyviai mokytis per įvairias bendras praktines veiklas ir dalyko priartinimą prie realaus gyvenimo, galiausiai - prie pačių mokinių muzikinio repertuaro ir aktualijų), taip pat nepamiršdama humanizmo ir egzistencializmo, nes esu tikra, kad muzikinis ugdymas yra ypač palanki sritis, siekiant ugdyti asmenybės individualumą, skatinti jo raišką, kūrybišką požiūrį ir vaizduotę.

Beje, vakar teko pažiūrėti vieną įdomų įrašą, kuriame kalbama apie vaizduotės ir kartu humanitarinių mokslų reikšmės “atsikovojimą” mokslo pasaulyje, tik nesu tikra, ar veiks prieiga - tikiuosi, kad taip :)(nuoroda per facebook: https://www.facebook.com/LRT.labasrytas/videos/1505514152869760/ )

Sveiki,

 Mano mokyklinė patirtis labai panaši į Ginos, daugiausia vyravo perenializmo filosofija. Ir kaip Paulina sakė - pagrindinis daykas mokykloje buvo vadovėlių skaitymas, konspektavimas, mokytojo rodomų skraidrių nurašymas. Kadangi mokykla kurią lankiau, buvo laikoma viena geriausių mieste - turbūt dėl to pagrindinis tikslas būdavo sukišti į galvą vaikui kuo daugiau žinių, kad paskui jis galėtų dalyvauti įvairiose olimpiadose parodydamas "va, jis iš mūsų mokyklos", nesvarbu ką vaikai išmoks, svarbu mokyklos prestižas. Kaip ir minėjo Gina, visos mano žinios yra "išgaravusios" išskyrus vieno dayko - biologijos, nes mokytojos mokymą priskirčiau progresyvizmo filosofijai, ji be didelių pastangų sugebėdavo sudominti mokomu dalyku, tai buvo mano mylimiausia pamoka, visada pati daug skaitydavau, daug domėjausi savarankiškai. Tačiau buvo pamokų į kurias tiesiog visi bijodavome eiti.

Muzikos mokykloje situacija buvo dvejopa. Specialybės mokytoja buvo nuostabi, jos mokyme persipina progresyvizmo, egzistencializmo, bei esencializmo filosofijos. Jos dėka ir muzikuoju. Tai, kad aš turiu mokytis muzikos mokykloje - buvo tėvų sumanymas, kuris mabai nepatiko. Mokytoja man parodė, kad muzikuoti gali būti smagu, parodė, jog muzika - yra nuostabus dalykas. Su savo mokytoja bendrauju jau 14 metų, kai ją aplankau muzikos mokykloje matau, kaip ji nuoširdžiai dirba su vaikais, o ne kaip kaikurios mokytojos juos "terorizuoja". Tačiau, buvo tokia pamokėlė - solfedis, kur mokytoja ryškiai rėmėsi perenelizmo filosofija, sausas žinių kalimas, pedagogė buvo lyg tikras diktatorius, bijodavome eiti į solfedžio pamoką.

Mano pačios pedagoginė patirtis nėra tokia didelė, kad jau galėčiau išskirti kažkokią filosofiją, dar tik pradedu susigaudyti aplinkoje ir suprasti, kas vyksta. Tačiau, kaip ir visoms diskusijoje dalyvaujančioms merginoms - manau, jog svarbiausia individualybė, asmenybė. Noriu, kad vaikas grotų ne dėl to, kad mama verčia, o dėl to, kad jam tai yra įdomu, jis pats nori ieškoti, domėtis. Svarbu, kad vaikas gerai jaustųsi, stengiuosi pritaikyti psichologijos paskaitoje įgytas žinias - pvz. kad kiekvieną pamoką vaikas patirtų bent menkiausią sėkmės pojūtį. Taigi tikiuosi, jog ateityje, mano pedagoginiame darbe bus galima įžvelgti egzistencializmo, progresyvizmo, humanizmo filosofijas.

Ats.: Kokia filosofija mus užaugino?

Kadangi laikas, skirtas 3 diskusijai išseko, skelbiu jos pabaigą. Įvertinimus ir komentarus gausite individualiai ateinančią savaitę.