Title: Praktinė užduotis. Ketvirtoji tema. MUZIKINIS SENSITYVUMAS
Course: Muzikos suvokimo pratybos

Graders' comments

Ačiū, Rolandai, už atliktą užduotį. Įdomiai ir turiningai mąstote. Muzikams profesionalams nesunku suprasti kas tai yra garsinių struktūrų semantika. Mes turime didžiulę gyvenimo patirtį, susijusią su garsų pasauliu ir jame užkoduotomis reikšmėmis. Ir visada pasijuntame nepatogiai, kai apie tai kalbamės su mėgėjais, kurie yra toli nuo profesionaliojo meno ir kuriems klausimas „o apie ką šita muzika?“ atrodo natūralus ir protingas. Na, o mums šis klausimas skamba panašiai kaip „o apie ką šis vėjas, kuris taip švelniai šiandien glosto mano veidą?“.

Taigi muzika, jeigu ji nėra programinė, yra ne iliustracija ar atpasakojimas kažko. Tai yra skambanti būtis, su kuria mes susikalbame, arba ne. Susikalbame, kai tam pokalbiui esame pasiruošę, kai mūsų „imtuvas“ (klausa) ir jo galingumas (patirtis, išsilavinimas) atitinka transliuotojo (atlikėjo) lygį. Tuomet nekyla klausimų – „apie ką“, o kalbamės „kaip tą muziką atlikti“? Tai yra kalbėjimas apie ekspresyvųjį turinį, kuris nėra taip paprastai išverčiamas į kalbą. Ekspresyvusis turinys yra skambėjimas, kuris pajuntamas ir suprantamas tiek giliai kiek tu pats turi patirties klausytis ir išgirsti. Tai yra labai individualu, labai intymu ir labai asmeniška. Kai pradedame kalbėti apie muziką, visada pajuntame kad kalbame šiek tiek „šalia tono“, t.y. kalba nėra pats tinkamiausias būdas perteikti tai, ką patys pajuntame ar išgyvename.

Na, o sinestezija – tai kita kalba. Ji gali būti naudojama ir dažnai panaudojama kaip metafora, norint padėti pajusti tai, ką jaučia kai kurie žmonės. Kalbėdami apie muziką mes dažniausiai naudojame asociacijas ar metaforas. Jos padeda „įsijausti“ į tam tikrą vaidmenį arba sukelti vaizdinius, kurie padėtų pasinerti į tam tikrą būseną, kurios reikia siekiant ekspresyviojo turinio paveikumo. Sinestezija yra tam tikra žmogaus smegenų savybė. Mokslininkai nelabai sutaria ar laikyti tai sutrikimu ar fenomenu. Ji gana reta ir įdomi. Absoliuti klausa yra dažnesnė. Mes tik galime įsivaizduoti kaip suvokia sinestetikai ir tai imituoti. Bet patirti to, ko neturime – neįmanoma.

Ačiū, Liana, už atliktą užduotį. Iš tiesų, be muzikinio sensityvumo, kuris yra specifinis, muzikos ekspresyvumo įsivaizduoti neįmanoma. Kitaip tariant, jeigu pats negali (nejauti, nežinai kodėl groji būtent taip o ne kitaip) tai ir kitam neperteiksi. Gausis tik teisingai „pagrotos“ gaidos. Dažniausiai tokį grojimą mes vadiname nemuzikaliu.

Ekspresyvusis muzikos turinys yra tiesiogiai susijęs su atlikėjo ir klausytojo asmenybe. Atlikėjas „kalba“ grodamas, o klausytojas „girdi“ (arba negirdi) klausydamas muzikos. Šiuo požiūriu kartais gali atsitikti taip, kad atlikėjas tikrai yra puikus, atlikimas – meistriškas, bet klausytojo „imtuvas“ nėra tokio galingumo ir jautrumo, kuris yra būtinas vienai ar kitai muzikai suprasti ir patirti. Ir atlikėjas čia nieko dėtas.

Ekspresyvusis muzikos turinys tiek atlikėjo, tiek suvokėjo požiūriu, turi derėti. Muzika savo turiniu, jo gyliu ir sudėtingumu yra labai skirtinga ir į susitikimą su ja reikia ateiti atitinkamai pasiruošus – t.y. turėti tam tikrą gyvenimo, mąstymo ir buvimo su muzika istoriją. Ekspresyvusis turinys suprantamas skambėjime ir nelabai išverčiamas į žodžių kalbą. Jis pajuntamas tiek giliai kiek tu pats turi patirties klausytis ir išgirsti. Tai yra labai individualu, labai intymu ir labai asmeniška. Kai pradedame kalbėti apie muziką, visada pajuntame kad kalbame šiek tiek „šalia tono“, t.y. kalba nėra pats tinkamiausias būdas perteikti tai, ką pats pajutai ar išgyvenai.

Todėl aš įsivaizduoju, kad ypač muzikos terapijoje muzika gali tapti mediatoriumi, kurio dėka žmogus pasineria į save, į savo patirtį. Šiuo atveju labiausia paveikus yra psichfiziologinis muzikos poveikis, kurio dėka gimsta unikalus tik tam žmogui svarbus turinys, turintis terapinį poveikį. Ar jis, tas turinys, „teisingas“? Tokioje situacijoje tai, tikriausia, nesvarbu. Jis teisingas tiek, kiek svarbus klausytojui ir ginčytis dėl to neverta.

Na, jūs tikras filosofas. Su jumis labai įdomu - stveriate reikalus iš esmės. Taip, iš tiesų apie muziką (ypač tai, ką išgyvename jos klausydamiesi ar atlikdami) kalbėti yra labai sunku, nes svarbiausia dalykai lieka nepasakyti - jiems tiesiog trūksta žodžių. Tai reikia pajausti ir tiek. Jūsų tekstas rodo, kad jūs tai jaučiate - paryškinote tuos žodžius, kuriuose slypi sensityvumo niuansai. Iš tikrųjų, muzika yra "kaip", ir "kaip jautriai". Natos yra tik priemonė, kurias teisingai atlikus galima likti abejingu,bet galima ir sukelti katarsį. O natos - tos pačios.

Pavyzdys su jūsų mokine rodo, kad sensityvumas neatsiranda iš nieko. Jis labai susijęs ne tik su gabumais, bet ir gyvenimo patirtimi, kuri yra apmąstoma. Jeigu supranti ką (apie ką) dainuoji ar groji, jeigu tai "perleidi per širdį", gaunasi emocinis turinys - nesuvaidintas, o tikras. Bet ne visiems tai pavyksta, nes tai nėra taip paprasta.

Ačiū, Ilona, už darbą ir jame pateiktas mintis.

Kalbate labai „į temą“, kuri iš tiesų yra labai sudėtinga. Jos sudėtingumas susijęs su tuo, kad muzikos turinys nėra išreiškiamas žodžiais. Jis pajuntamas tiek giliai kiek tu pats turi patirties klausytis ir išgirsti. Tai yra labai individualu, labai intymu ir labai asmeniška. Kai pradedame kalbėti apie muziką, visada pajuntame kad kalbame šiek tiek „šalia tono“, t.y. kalba nėra pats tinkamiausias būdas perteikti tai, ką pats pajutai ar išgyvenai.

Muzikinis sensityvumas yra jautrumas skambėjimui ir to skambėjimo niuansams, kurie turi poveikį žmogaus kūnui ir protui, t.y. jie kažką mums reiškia. Mes gyvename pasaulyje ne tik galvodami, bet jausdami. Vieni jausmai yra susiję su savisaugos pojūčiais, trumpalaikėmis emocijomis ir išgyvenimo instinktais (karštis, šaltis, alkis, pyktis, baimė, džiaugsmas ir t.t.). Tai primityviojo žmogaus savybės. Kiti jausmai yra gilesni ir būdingi aukštesnėms civilizacijoms, kurios ne tik tenkina išgyvenimo instinktus, bet ir kuria, tenkindami estetinius poreikius, kurie praktinės naudos neturi (t.y. jie nebūtini, norint išgyventi).

Muzika yra žmogaus kuriamas menas. Jos turinys objektyvus tiek, kiek objektyviai garsai veikia žmogaus kūną savo garsumu, tylumu, greitumu ar lėtumu. Tyli, lėta, aukšto registro muzika visiems bus švelni, „dangiška“. Tačiau konkretus turinys, kurį „įdėsime“ į šią muziką, bus absoliučiai subjektyvus, nes susijęs su kiekvieno iš mūsų gyvenimo istorija bei patirtimi. Pagaliau turinio ne visada reikia ieškoti ar jį išgalvoti. Pakanka tiesiog pasinerti į garsų srautą ir mėgautis juo, negalvojant, kad jis privalo turėti kokį nors turinį, kurį reikėtų papasakoti. Žinoma, jeigu ši muzika nėra programinė, į kurią turinį įdėjo pats kūrėjas. Tai ir yra ekspresyvusis turinys – turinys, kuris savo įtaiga veikia mus ir mes tai jaučiame.

Ačiū, Jūrate, už atliktą užduotį. Gavosi paradoksali situacija, kai iš pradžių prieštaravote, jog sensityvumas yra susijęs su skambančios muzikos turiniu, o pabaigoje pasikalbėjusi su savimi, sutikote, kad taip ir yra.

Jeigu muzika nėra programinė, ji iš tiesų nieko nevaizduoja ir jokių „paveikslų“ nepaišo. Mes esame išmokyti ir patikėję tuo, kad muzika būtinai turi kažką vaizduoti. Bet gi muzika yra ne vaizduojamasis menas. Ji yra išraiškos menas. Ji garsais veikia žmogų, sukeldama tam tikras reakcijas, kurias mes pažįstame ir vadiname emocijomis.  Tačiau jos neužsidaro savyje – jos aktyvuoja smegenų veiklą, sukeldamos prisiminimus, asociacijas, pažadindamos vaizduotę. Šio proceso dėka kiekvienas klausytojas susikuria klausomos muzikos „paveikslinį“ turinį, kuris kiekvienam iš mūsų gali būti labai individualus ir visiškai kitoks nei greta sėdinčio kito klausytojo. Šiuo atveju niekas negali pasakyti kuris „turinys“ yra teisingas, o kuris – ne. Na, o ką galvojo ir kokias „mintis“ sudėjo kompozitorius, kurdamas muziką – niekas nežino, jeigu jis pats jos neparašė.

Muzikos galima klausytis ir nekuriant vaizduotėje jokių „paveikslų“ ir kiekvienas iš mūsų tai žino ir yra patyręs. Tai reiškia, kad mes tiesiog pasineriame į garsų srautą ir būname jame, leisdami muzikai būti su mumis ir mums joje. Tokiu atveju muzika mus „liečia“ savo ekspresija ir išraiškos galia. Koks jos turinys? Jeigu turinį suprantame tik kaip siužetą ar „paveikslą“, tuomet – jokio. Jeigu kaip prasmingą buvimą su ja ir joje – tai ir yra ekspresyvusis turinys. Klausimas  tik vienas – kiek mūsų „imtuvas“ (klausa, sąmonė, išsilavinimas) yra jautrus ir pajėgus tokį turinį suprasti.

Atsiprašau, jeigu šiek tiek sudėtingai paaiškinau. Bet iš jūsų minčių supratau, kad būsiu suprasta teisingai.