Title: Užduotis diskusijai II. Penktoji tema. AKUSTINIS TEKSTAS
Course: Muzikos suvokimo pratybos

Penktoji tema. AKUSTINIS TEKSTAS

Užduotis diskusijai.

Paklausykite dviejų F. Chopino preliudo fortepijonui op. 28, nr. 6 h-moll interpretacijų. Panagrinėkite pateiktą rusų muzikologės N. Eskinos šio kūrinio turinio interpretaciją.

Muzikinis pavyzdys I |
Muzikinis pavyzdys II |

1. Kur šiame tekste kalbama apie muzikos reikšmę ir kur – apie jos turinį?
2. Kur pateikiami objektyvūs faktai ir kur potyriai grindžiami metaforomis?
3. Koks Jūsų požiūris į skambėjusias įrašuose interpretacijas?

„Preliudą pradeda išraiškinga melodija, kurios tembras primena violončelę ar, greičiau, žmogaus balsą, baritoną. Ji vingiuoja lyg fanfara, tegu ir minorinė – juk romantinis polėkis dažniausiai nuspalvintas liūdnais tonais. Fanfara iškyla ir bangomis leidžiasi žemyn. Išgirstame ir mazurkos aidą, ir atodūsį, po kurio melodija, it pasmerkta, grįžta į pradinį tašką.

Toks melodijos branduolys. Tačiau romantikui pasaulis ne vientisas, o tragiškai suskaldytas. Todėl virš dainuojančio balso – lyg savotiški groteliai – pulsuoja dar vienas garsas – gal tai plaka širdis, gal stuksena metronomas? Bet greičiausiai tai nekintamumo, pabaigos, mirties simbolis. Neleisdamas melodijai pakilti aukščiau, šis garsas vis kartoja ir kartoja pradinę ir baigiamąją si, tonacijos I laipsnį, kurio negyvai sustingęs pastovumas yra visiška priešingybė aistringam žmogaus dvasios polėkiui.

Pradinė melodijos banga dar kartą pakyla, tik dabar – aukščiau, „pastumdama“ aukštyn ir pulsuojantį garsą. Yra ir trečias, atrodo, sėkmingiausias bandymas: frazė pailginama, herojus įkvepia visa krūtine. Tragiškoji h-moll tonacija (romantikams tai − „juodoji“ tonacija) užleidžia vietą šviesiai, džiaugsmingai ir pergalingai G-dur tonacijai. Tačiau romantikų kūryboje žodžius „pergalė“ ir „laimė“ visada lydi klaustukas, žydrosios paukštės negalima nei sugauti, nei sulaikyti. Tebeskambant vieninteliam akordui, G-dur tonacija nuspalvinama kitaip – vėl nutįsta šešėlis, užtemdydamas žydrai melsvas plunksnas. Vienas, du, trys. Tris kartus skamba pradinė melodija. Trečią kartą, kaip ir turi būti, kažkas įvyksta. Viršutinis garsas nustoja skaičiavęs akimirkas, iš jo gimsta sužmoginta intonacija. O romantikui tai beveik visada aimana, vaitojimas.

Tai, kas atrodė kaip beveidis akordas, fonas, staiga pavirsta vaitojančių balsų choru. O virš jo nusidriekia nauja melodija – išbaigtas liūdesio paveikslas. Jame nėra jokių fanfarų, nėra šokio nuotrupų. Skamba aistringa, sielvartinga arijos melodija, besibaigianti klaustuku. Čia baigiasi pirmoji preliudo pusė, baigiasi (kaip kantata, kaip baroko epochos pasija) mažyčiu, vos dviejų akordų choralu. Šiame mažyčiame Visatos veidrodyje yra viskas: viltis, laimės troškimas ir trumpalaikis jos pasiekimas, sielvartas laimės viršūnėje ir choralas – gal didžiausio objektyvumo, o gal mirusiojo apraudojimo simbolis. <...>

Kitoje preliudo padaloje įvykių kur kas daugiau, o veiksmo tempas pagreitintas.  H-moll ir G-dur tonacijos keičia viena kitą beveik iš karto, po jų suskamba dar ir C-dur – baltųjų klavišų tonacija, kelianti asociacijų su balta spalva. Žėrinčios šviesos nutviekstos dar kartą skamba fanfaros. Ir jokio leidimosi žemyn, jokių aimanų ir grįžimo į pradines gelmes. Pergalė? Tikslas pasiektas? <...> Staiga – tyla. Tačiau pulsas dar jaučiamas. Bosas nutrūko vidury žodžio. (Kas jį nutraukė? Ką kompozitorius turėjo omeny?) Atramos nebėra. Tai dvilypė, neaiškiai nuspalvinta akimirka, ir nežinia, kur pasuks kelias – mažoro ar minoro pusėn. Neaišku, iš kur atsirado pauzė (neskaitant pulso). O juk ji romantikams − ne mažiau svarbi nei baroko muzikoje. Vientisas būties audinys retai kada perplėšiamas, ir tai – itin dramatiški momentai.

Po pauzės suskamba melodija, užbaigusi pirmąją preliudo padalą. Dabar ši lyrinė melodija skirta apatiniam balsui. Temos pakartojimą žemame registre suvokiame kaip atgarsį, prisiminimą, kaip romantišką „žvilgsnį į praeitį“, kaip gyvenimą, kuris ryškesnis emocinėje atmintyje nei realybėje. Temos atrodo labiau įsimenamos, labiau išbaigtos. Fanfaros „išsitiesė“ visu ūgiu, sielvartingoji arija įgijo beviltiškumo bruožų. Melodija nusileidžia taip žemai, kad pagal asociaciją su baroko epochos (Bacho) temomis neabejotinai simbolizuoja mirtį, guldymą į karstą. Paskui, kaip ir pirmoje padaloje, skamba choralas. Dabar jo funkcija abejonių nekelia – tai, žinoma, mirusiojo apraudojimas. <...>

„Herojaus istorija“ sutilpo į tris stadijas, o visas preliudas – į keturias. Paskutinė, ketvirtoji − pasakytume, epitafija. Ką tik akorde it liepsnelė mirguliavo garsas la diez. Epilogas prasideda nuo to, kad ši liepsnelė gęsta. Vietoje la diezo − la bekaras (pasak muzikologo A. Fere, „prie karsto užgesinama žvakė“). Garsas, pulsuojantis viršutiniame, žengteli žemyn. Dabar tai nebe si, o fa diez, dermės V laipsnis. Koks suglumimas, neryžtingumas jame!.. Lemtis prarado savo auką.

Įžanginė frazė skamba vėl, kaip ir pradžioje. Aukštyn−žemyn, ir − viskas. Lyg antkapis...

Melodijos nebėra. O pulsuojantis garsas dar kurį laiką gyvena. Pauzė jį nutraukia, paskui jis vėl atsinaujina ir išnyksta, nutrūkęs ties tuo nieko neužbaigiančiu  fa diez.“

Cit iš: Viename puslapyje – visas gyvenimas (pagal N.Eskiną). Gama, Nr. 10, 1995, psl. 21-23.

Vertinama įskaityta / neįskaityta

Užduoties atlikimo būdas

Diskusija rašant žinutes

Formalieji vertinimo kriterijai:

- užduotis atlikta laiku (termino pabaiga nurodyta studijų kalendoriuje);

Dalykiniai vertinimo kriterijai:

- gebėjimas pagrįsti savo teiginius;
- originalios įžvalgos.