Title: Žodynas
Course: Kalendorinių švenčių ir apeigų muzikinis folkloras

Anhemitoninė dermė :

(gr. an – priešdėlis, reiškiantis neigimą + hēmi tonion – pustonis) anhemitoninis garsiaeilis – dermė arba garsiaeilis be pustonių.

Apeiga:

terminas kilęs iš žodžio apeiti. Žodis apeiti etimologiškai reiškia apėjimo veiksmą siekiant ką nors apsaugoti, garantuojant apeitam dalykui – žmogui ar daiktui – tam tikrą apsaugą ir neliečiamumą. „Papročio nustatytų simbolinių veiksmų ir poelgių, susijusių su buitinėmis bei šventinėmis tradicijomis ar religija, visuma, sukelianti atlikėjų ir dalyvių emocinį išgyvenimą“ ( Vyšniauskaitė 1993). Apeigomis dažniausiai vadiname su tradicija susijusių veiksmų ir poelgių visumą. Per jas siekiame išreikšti tam tikrą idėją, jausmus. Būdingiausias apeigų bruožas – simboliškumas – skiria jas nuo papročių ( Gutautas, 1991). Semiotikoje apeigos interpretuojamos šitaip: „Apeiga pavadintume transformacinį modelį, kai subjektas (religiškai angažuotas asmuo) iš vienos būsenos pereina į kitą, įgydamas tam tikras sakralias vertes“ ( Vaitkevičienė ir Vaitkevičius 1996).

Chtoniškos dievybės :

(gr. chthonios – „žemiškas“) – mitologijoje naudojamas terminas žymėti požeminio pasaulio, mirusiųjų, augalų vegetacijos ir žemės derlingumo dievybėms.

Daina :

gausiausia vokalinės muzikos forma, jungianti poetinį tekstą ir melodiją. Dainos dažniausiai yra posminės struktūros, pagal paskirtį ir tematiką skirstomos į įvairius žanrus (kalendorines, darbo, šeimos, karines), pagal faktūrą ir atlikimo būdą – į vienbalses arba daugiabalses, pagal poetinį vaizdavimo būdą – į epines arba lyrines. Senuose istoriniuose šaltiniuose (XVII a. K. Sirvydo žodyne), dzūkų ir rytų aukštaičių tarmėse daina vadinama giesme.
Kalendorines, rugiapjūtės dainas dainininkai dažnai vadina giesmėmis, tuo pabrėždami jų rimtumą ir reikšmingumą.

Definicija :

– trumpas loginis apibrėžimas, nustatantis esminius skiriamuosius objekto požymius arba sąvokos reikšmę - jos turinį ir ribas.

Dermė :

muzikinių garsų aukščio santykių sistema, hierarchija. Dermės pagrindą sudaro dažniau kartojami, ilgiau tęsiami, pabrėžiami tonai. Jie tampa dermės atramomis. Liaudies muzikoje pasitaiko didelė dermių įvairovė – nuo kelis garsu apimančių vadinamųjų siauralaipsnių iki septynialaipsnių dermių, mažoro bei minoro dermių.

Fenologinis kalendorius :

(gr. phaino – “radau” + logos – “žodis, sąvoka, mokslas”) – kalendorius, paremtas organinės gamtos reiškinių sezoninio periodiškumo stebėjimu.

Fenomenologija :

(gr. phainomenon – „esantis, pasirodantis“ + logos – „žodis, sąvoka, mokslas”) – filosofinė kryptis, tirianti sąmonę kaip intuityvų esmių stebėjimą ir pergyvenimą.

Giesmė :

religinio pobūdžio vokalinis poetinis kūrinys, atliekamas bažnyčioje arba už jos ribų. Giesmės skirstomos į bažnytines ir liaudies. Senuose istoriniuose šaltiniuose (XVII a. K. Sirvydo žodyne), dzūkų ir rytų aukštaičių tarmėse giesmėmis vadinamos ir rimto turinio apeiginės kalendorinių švenčių ir apeigų, darbo (rugiapjūtės) dainos.

Hedonistinė priemonė :

(gr. hēdonē – malonumas, pomėgis) - priemonė, teikianti malonumą.

Hemitoninė dermė :

(gr. hēmitonion – pustonis), hemitoninis garsiaeilis– dermė arba garsiaeilis, turintis pustonių. Hemitonika yra anhemitonikos priešingybė.

Hemitonis garsaeilis :

(gr. hemis – “pustonis”) garsaeilis su pustoniu.

Homofoninis-harmoninis muzikos stilius :

daugiabalsės sandaros muzikos stilius.

Kalendorinės šventės ir apeigos :

tai tradicinės agrarinės metų ciklo šventės ir apeigos, atliekamos pagal liaudies kalendorių nustatytu metu.

Koherencija :

(lot. cohaerentia) – sąryšis

Kosmogonija :

(gr. kosmogonia – pasaulio atsiradimas) – mokslas, tiriantis kosminių kūnų kilmę ir raidą.

Kosmologija :

(gr. kosmo – “visata” + logos – “žodis, sąvoka, mokslas”) – 1. Mokslas, tiriantis visatos visumą; 2. Religinės ir filosofinės koncepcijos, aiškinančios visatos atsiradimą, struktūrą, esmę ir pabaigą.

Kultą :

suvokiame kaip tarnystę dievybei, su ja susijusias apeigas, maldas.

Liaudies kalendorius :

(lot. calendarium – “skolų knygelė”, iš lot. calendae – “kalendos”, pirmoji mėnesio diena kai būdavo atiduodamos skolos) – laiko matavimo sistema, pagrįsta dangaus kūnų stebėjimo patirtimi, gamtos reiškinių ir žemės ūkio darbų periodiškumu.

Mėnulio (lunarinis) kalendorius :

paleolito laikus siekiantis laiko skaičiavimo būdas, grindžiamas mėnulio fazių stebėjimu.

Mitas :

(gr. mythos – „šneka, žodis, pasakojimas, padavimas“) – pasakojimas, kaip atsirado, kilo arba prasidėjo vienas ar kitas itin svarbus reiškinys ar faktas. Mitą suprantame kaip „žmonijai būdingą figūratyvinio mąstymo formą, sprendžiančią pagrindines ideologines ir filosofines problemas“ ( Greimas, 1990). Anot Walterio F. Otto „kultas yra tas pats, kas ir mitas“ ( Otto, 1962). „Kultas sudarytas taip, kad mitas ir ritualas ne tik papildo vienas kitą, bet ir pratęsia“, – teigia „Religijos fenomenologijos“ veikalo autorius Geo Widengrenas. „Ritualas paverčia mitą regimu. Mitas – šventas žodis, o ritualas – šventas veiksmas. Mitas paaiškina ritualą. Religijose mitas ir ritualas egzistuoja kaip nesuardomas kompleksas, o judviejų paskirtis – išlaikyti pasaulio tvarką“ ( Widengren, 1969). Religinių apeigų, ritualų, ryšys su šventėmis taip pat akivaizdus.

Mitologema :

kurios nors mitologijos elementas, mito motyvas.

Monodinė :

(gr. mono – „vienas“ + ode – „dainavimas”) – vienbalsė

Pagoniški papročiai :

(lot. paganus – „kaimietis“) kaimo bendruomenių papročiai, gyvavę ikikrikščioniškuoju laikotarpiu.

Papročiai :

įprasti, nusistovėję poelgiai, tapę žmonių gyvenimo norma. Paprotys būdingas ne atskiram žmogui, o visuomenei ar didesnei jos daliai ( Gutautas, 1991). „Papročiai, tradicijos – tai liaudies sąmonėje ir gyvenime užsifiksavusios visuomenės elgesio normos, veiksmų atlikimo taisyklės bei tvarka“ ( Vyšniauskaitė, 1993).

Pašventys :

šventės antroji, trečioji (kartais ir ketvirtoji) dienos.

Ritualas :

tai religiniam kultui būdinga religinių apeigų visuma. Tai senas indoeuropiečių žodis, turintis sąsajų su sen. indų rta-, reiškiančiu aukščiausią kosminį dėsnį, visatos darną, pasaulio tvarką, o visuomeniniame lygmenyje – ritualą, šventumą, apskritai tiesą, teisę, teisybę, dorą ( Razauskas, 1998). Mitologai mato glaudžią ritualų sąsają su mitais, laiko šiuos du dalykus neatskiriamais vienas nuo kito.

Semiotika :

(gr. semeiosis – “ženklas”) ženklų prasmes tirianti metodologija.

Sinkretizmas :

(gr. synkrētismos – „su(si)jungimas, susiliejimas“) būdingas pirmykštės bendruomenės arba kokio nors reiškinio raidos stadijai, pavyzdžiui, pirmykščiam menui, kuriame garsas, šokis, vaidyba ir muzika sudaro nedalomą vienį, nėra pabirę į savarankiškas raiškos sritis.

Sintagma :

(gr. syntagma – “kas sujungta”) – mažiausias kalbos sintaksės vienetas, pasireiškiantis daugeliu variantų.

Solsticija :

saulėgrįža – kritinis ribinis Saulės judėjimo taškas. Skiriama žiemos ir vasaros saulėgrįžos. Vasaros saulėgrįža (birželio 22 d.) žymi ilgiausios dienos ir trumpiausios nakties metą, žiemos saulėgrįža (gruodžio 21 d.) – ilgiausios nakties ir trumpiausios dienos metą.

Struktūralizmas :

(nuo lot. struktūra – daikto dalių tarpusavio išsidėstymas ir ryšys) - metodologinė visuomenės mokslų kryptis ir metodas, analizuojantis tiriamo objekto struktūrą.

Šventė :

lietuvių kalboje šis terminas artimas žodžiui šventas. Tai neabejotinai rodo, kad pagal kilmę šventė yra ypatingas, religinį matmenį turintis laikas, kai, anot Norberto Vėliaus, „dievai klauso žmogaus“. „Metiniai ritualai mums geriau pažįstami kaip šventės“, – rašo Gintaras Beresnevičius. Jis pažymi, kad „bet kokioje kultūroje, keičiantis religijai, keičiasi ir švenčių prasmė, tačiau išlieka senieji ritualai, virtę tiesiog papročiais“ ( Beresnevičius, 1996) 15–16). Kalendorinių švenčių sąsajos su senaisiais tikėjimais ir dievybėmis, laikomomis atskirų žemės ūkio darbų globėjomis, matyti net iš iki XX a. pradžios Lietuvoje išlikusių papročių.

Tradicija :

(lot. tradition – „perdavimas, pasakojimas“) – dažnai kaip „papročių“ sinonimas vartojamas platesnės reikšmės terminas, reiškiantis ne tik paprotį, bet ir jo perdavimą iš kartos į kartą ( Gutautas, 1991).

Transcendencija :

(lot. transcendens –„ peržengiantis“) – būtis už proto, pažinimo, materialios tikrovės ribų.