| ## 15. Renesanso instrumentinės muzikos stilių, žanrų ir formų apžvalga Mokymo ir mokymosi tikslai: Žinoti renesanso instrumentinės muzikos žanrus bei jų struktūrinius ypatumus. Gebėti teorines žinias pritaikyti analizės praktikoje. Instrumentinė muzika Vakarų Europoje paplito apie 1560 m. Muzika būdavo užrašoma tam tikra muzikos notacija – tabulatūra (lot. tabula – „lenta“; tabuliacija – sudėjimas į lentelę). Iki XVI a. tabulatūromis buvo užrašoma muzika klavišiniams, o vėliau – violai, liutnei ir kitiems instrumentams. Žinomos vokiškosios, ispaniškosios tabulatūros. Natoms užrašyti naudotos raidės, skaitmenys, skrituliukai. Daugelis Renesanso instrumentinės muzikos kūrinių atsirado įvairiems instrumentams perdirbant vokalinės muzikos daugiabalses kompozicijas (motetus, madrigalus), atskiriems balsams taikant improvizacijas. Apie 1564 m. kūriniuose atsiranda Alberčio bosų pradmenų, temperuoto derinimo, vėlesniam, baroko, laikotarpiui būdingų ritmų. Instrumentinės Renesanso muzikos ištakos – šokių muzika, vokalinių kūrinių intarpų ir pritaikyta instrumentams vokalinė muzika. 1. Liutnei, klavišiniams, keturių instrumentų ansambliui atlikti buvo rašomos pavanos ir galjardos, kuriamos naudojant tą pačią temą. Šie šokiai – siuitos (atsirado 1557 m.) pirmtakai. Pavana ir galjarda pagrįstos tos pačios temos intonacijomis, pavana – 4 dalių, galjarda – 3 dalių metro. Johnas Bullas. Pavana ir galjarda (fragmentas) 2. Instrumentiniuose, vargonams skirtuose kūriniuose dažnai naudojamas grigališkasis choralas – kaip ir cantus firmus vokalinių kūrinių tenore. Pavyzdys Nr. 52 3. Instrumentiniai žanrai, kilę iš įžangų, dažniausia yra improvizacinio pobūdžio, tačiau yra ir polifonija grįstų kompozicijų. Tai preambulė (lot. prae – „prieš“; ambulo – „vaikštinėju“), preliudas (lot. ludus – „žaidimas“), intrada (lot. intro – „įeinu“), intonacija, tokata, fantazija, kapričio. Pavyzdys Nr. 53 XVI–XVII a. kapričio (it. caprice – „įnoris, kaprizas“) – polifoniniai, imitaciniu vystymu pagrįsti kūriniai. Galėjo būti vientisiniai ir cikliniai. Fantazija – kūrinys laisva forma. Renesanso laikotarpiu fantazija – daugiadalis kūrinys, kurio kiekvienoje dalyje imitaciniu būdu kartojama vis kita melodija. Primena motetą ir ričerkarą. Kompozitorius pradininkas – A. Gabrielis. Vėliau kūrė Svelinkas, Freskobaldis, Frobergeris. Ričerkaras (it. ricercare – „ieškoti“) – instrumentinis kūrinys, pagrįstas temos ir jos variantų vystymu. Naudojama imitacinė technika: stretos, temos augmentacija, diminucija, inversija, kontrapunktai (polifoninis ričerkaras). 1507 m. muzikos liutnei rinkinyje įdėta 17 ričerkarų. Ričerkaras atsirado motetą (naująjį) pritaikant instrumentams. Moteto strofas atitiko savarankiškos ričerkaro padalos. Ričerkaro forma – variantinė-strofinė. Kompozitoriai: A. ir Dž. Gabrieliai, Svelinkas, Freskobaldis, Frobergeris. XVII–XVIII a. ričerkatomis vadinamos didelėsfugos, kuriose naudojama daug imitacinės technikos priemonių (temos apvertimų, padidinimų). Buvo kuriami ir daugiatemiai ričerkarai. Giovani Gabrieli. Tritemis ričerkaras Kancona. Perdirbant vokalinius žanrus atsirado kanconos. XIV–XVI a. kanconomis (it. cancone – „daina“) buvo vadinamos dainos apie meilę balsui su instrumentiniu pritarimu. XV a. Nyderlandų mokyklos atstovai Josquinas des Prez, Jounekenas pradėjo kurti išplėtotas kanconas chorui. XVI a. kanconos perdirbamos vargonams, instrumentiniams ansambliams. Kuriamos kanconos specialiai instrumentams. Atsiranda ansamblinės kanconos. Kanconos kaip ir ričerkarai – fugos pirmtakai. Jie turėjo įtakos daugiadaliams cikliniams (sonatos, simfonijos, koncerto) kūriniams formuotis. Andre Gabrieli. Kanconos vargonams (fragmentas) Variacijos (lot. variare – „keisti, kaitaliotis“). Vienas pirmųjų šio žanro kūrinių, pagrįstų pradinio tematizmo plėtojimu, yra XVI a. pradžioje Petrucci išleistose liutnios tabulatūrose randama pavana su variacija (A A1 A2...). XVI a. Anglijoje plinta kūriniai, pagrįsti nuolat kartojamu basso ostinato. Anglai juos vadino graundais (graund – pagrindas). Graundai – angliškosios variacijos. XVI–XVII a. variacijų žanrą ištobulino anglų virginalininkų mokykla: W. Byrdas (1543–1623), J. Bullas (1563–1628), O. Gibsonas (1583–1625), G. Farnaby (1563–1640), sukūrę per 300 kūrinių virginaliui (klavišiniam, klavesinui giminingam instrumentui). Pavyzdys Nr. 54 Anglų kompozioriai kūrė ir variacijų ciklus, pagrįstus populiarių XVI a. dainų melodijomis. Šiuose cikluose apjungiami basso ostinato (graund) ir ornamentinių variacijų tipai. Analizuojami kūriniai: 1. Willaerto tribalsis ričerkaras. 2. Palestinos ričerkaras. 3. Frescobaldi ričerkarai, kanconos. 4. Narvaezo variacijų ciklas „Guardar me vacas“. 5. Byrdo groundas „The Bells“, variacijų ciklas „John come kisse me now“. *** Klausimai žinioms pasitikrinti ###  |