| ## 1. Įvadas Muzikams profesionalams, pedagogams, atlikėjams, net ir mėgėjams, atliekantiems Renesanso kūrinius, nuolat tenka susidurti su įvairiomis polifonijos apraiškomis, nagrinėti muzikos sandaros principus, gretinti turimas vaizduojamojo meno, architektūros, literatūros, mokslo žinias, kad Renesanso stiliaus muzika būtų artimesnė ir geriau suvokiama klausytojams. Renesanso muzikos atlikimas skiriasi nuo vėlesnių laikų – Baroko, Klasicizmo bei Romantizmo muzikos dėl savo derminių bruožų, susijusių su netemperuotu derinimu. Todėl, atliekant Renesanso muziką ar jos klausantis, pravartu žinoti ir jos priešistorę: Ars antiqua ir Ars nova laikotarpių kūrybą, netgi ir senovės Graikijos muzikos teoriją, kadangi akademinės muzikos pradžia būtent ten. Dermių samprata, jų sandaros ypatybės (tetrachordai), dermių sistemos (Ars antiqua – oktoechas), ritmikos raida (ritminiai modusai Ars antiqua kūriniuose, izoritmija – Ars nova laikotarpiu) neatsiejami nuo ikirenesansinio laikotarpio kūrinių suvokimo ir pagrindžia Renesanso muzikos teorijos ištakas. O pagrindinis melodikos modelis – grigališkasis choralas, privalomas muzikos kūrinių atributas nuo VI iki XVI amžiaus, – yra ir Renesanso muzikos kūrybos šaltinis. Renesanso laikotarpiu kompozicijos praktikoje susiformavusi polifonijos technika davė pradžią naujoviškos muzikos kūrybai. Tai, ką išrado Renesanso kompozitoriai: imitacinę polifoniją – imitacijas, kanonus, kanonines sekvencijas, kontrastinę polifoniją – įvairiausius kontrapunktus, išliko iki mūsų dienų ir tapo įvairių kompozicinių technikų pagrindu. Polifonijos samprata, mokėjimas rekonstruoti Renesanso stiliaus imitacinės ir kontrastinės polifonijos kontrapunktus įgalina pažinti Renesanso muzikos dvasią, nes polifoniškai susipinančios kompozitorių kūrinių melodinės linijos ir sukuria daugelio šio laikotarpio kūrinių muzikinio audinio pagrindus. Suvokdami polifoninio rašto ypatybes, griežtojo stiliaus reikalavimus galime lengvai atpažinti, kokio laikotarpio muzikos kūrinį girdime ir atliekame, ką galima apie jį daugiau paaiškinti klausytojams ar besimokantiesiems muzikos. Polifonijos, kaip kompozicinės technikos, pažinimas leidžia geriau suvokti ir vėlesnių stilių homofoninės muzikos kūrinius, nes, pavyzdžiui, Vienos klasikų muzikoje gausu polifonizuotų faktūros fragmentų ar netgi ištisos kūrinių dalys kuriamos naudojant polifoniją. Muzikos kalbos studijos, nagrinėjant Renesanso kūrinius ir gilinantis į imitacinę arba kontrastinę polifoniją, yra sudėtingos ir reikalauja daug kantrybės. Tačiau atsiradusius balsavados įgūdžius galima panaudoti instrumentuojant reperuarą įvairiems kolektyvams, įgijus šių įgūdžių tampa lengvesnės harmonijos, kaip muzikos teorijos disciplinos, studijos ir atvirkščiai – turintiems harmonijos pagrindus polifonijos pratybų deriniai tampa harmoningesni, įprantama stebėti ne tik horizontalųjį balsų judėjimą, bet ir vertikalųjį. Griežtojo stiliaus taisyklės, privalomos melodinėms slinktims, tik pradžioje sudaro sunkumų, plėtojant balsus, o vėliau šių taisyklių laikymasis sudaro prielaidas rekonstruoti Renesanso melodijas, nenutolstant nuo stiliaus esmės. Polifonijos pratybos įmanomos netgi turint pradines muzikos teorijos žinias, pažįstant natų raštą. Šios pratybos gali būti naudingos ir anksčiau baigusiems studijas kolegijose ar net universitetinėse aukštosiose mokyklose, kadangi Renesanso muzikai ir polifonijai mokymo programose buvo skiriama žymiai mažiau laiko, nes trūko mokymo vadovų ir šaltinių. Polifonija, kaip disciplina, buvo studijuojama labiau gilinantis į laisvojo stiliaus, būdingo Baroko epochai, muzikines technologijas. Be abejo, atliekant pratybas būtina kūrybiško nusiteikimo nuostata, nes kiekviena užduotis gali skambėti ir skambės visiškai skirtingai ir nepakartojamai; beje, kiekvienas imitacijos, kanono variantas gali būti teisingas. Tačiau kūrybiškai atliekant užduotis, gilinantis į polifoninį kelių linijų skambesį įmanoma pasiekti vis išraiškingesnio, darnesnio balsų skambėjimo, kurį bus galima išgirsti Sibelius programa, nes Renesanso muzikos rekonstrukcinės pratybos yra ne tik formalūs uždaviniai, bet ir skambanti muzika. Kursas „Muzikos kalba: viduramžiai, Renesansas“– tai vieno modulio žinių ciklas, skirtas teorinėms ir praktinėms europinės tradicijos muzikos stiliaus studijoms, jungiantis tris muzikos teorijos sričiai priklausančius dalykus: muzikos kūrinių analizę, polifoniją ir harmoniją. Šių dalykų studijų objektai yra muzikos forma (muzikos kūrinių analizė), kontrapunkto technika ir polifoninės formos (polifonija) bei modalinės harmonijos teorija ir praktika (harmonija). Studijuojant šį kursą suformuojami pradiniai muzikinių formų, kontrapunkto principų ir harmonijos analizės sampratos pagrindai. Kurso „Muzikos kalba: viduramžiai, Renesansas“ studijų objektas – muzikos kūrinys viduramžių ir Renesanso epochomis, jo komponavimo ypatumai, žanrų įvairovė ir kaita. Profesionaliosios Europos muzikos ištakos. Viduramžių monodija ir daugiabalsumas. Ars antiqua ir Ars nova meno sąsajos. Pasaulietiniai muzikiniai poetiniai žanrai. Studijuojant Renesanso muzikos kūrybą, svarbu būti susipažinus su akademinės Europos muzikos ištakomis, kurios siejasi su senovės Graikijos kultūra, ankstyvaisiais ir vėlyvaisiais viduramžiais. Mokymo ir mokymosi tikslai: 1. Sužinoti apie muzikos kalbos kurso objektą. 2. Įgyti žinių apie profesionaliosios Europos muzikos ištakas. |